srovnati. V případě jen po matce dědičných panašování mohlo by se jednali 
o houbové symbiosy, jež pylovými buňkami se nepřenášejí. Albikace 
infekční mohly by také býti působeny podobnými organismy, jen snad 
virulentnějšími a schopnými rozrůstati se přes partie, v nichž se byly 
v embryích nacházely. (Pro plísňovou povahu „vira“ infekčního nesvědčí 
však příliš nálezy Iwanowski-ho a o přenášení nemoci tabákové 
Aphidami). Lokalisované Šíření albikace neinfekční však také mluví pro 
možnost, že houba jest spíše příčinou tohoto zjevu než bakterium nějaké. 
Vždyť buňky bakteriové dělením, proudy plasmatickými i autonomním 
pohybem velmi snadno rozšiřují se s místa na místo a mohou umístiti se 
po různých částech buňky, jež pak dělíc se všecky své descendenty by 
jimi podělila. Sektorielní i periklinální panašování bakteriemi vysvětlovati 
činilo by asi potíže. Ostatně byly bakterie nalézány referentem v pletivech 
albikátních jen občas a zřídka kdy ve větším počtu. Také C o rre ns 1 ) 
(1909, pg. 339) srovnává dědičnost u albomakulatní Mirabilis s dědičností 
tuberkulosy přímým přenášením bacilla matkou. Rozumí se samo sebou, 
že výklady tyto nepovažuje referent za přímý důkaz, že by houba jím 
nalezená působila panašování. Shmou-li se však všecky okolnosti, po¬ 
važuje autor za velmi pravděpodobné, že u řepy i jiných mendlujících 
albikací její sekrety jsou příčinou této nemoci a že by tak bylo možno 
i u Pelargonií. Nebylo by třeba dle toho u rostliny poslední sáhati ku 
vysvětlování pomocí chimér, ačkoli, jak je na bíledni, výklady tyto 
s chimérami Winklerovými u Solanum a jiných rostlin naprosto 
nemají co činiti. 
Co se týče poměrů dědičnosti u jiných druhů panašování, tu může 
zde byti jmenováno to, co zovou autoři „chlorina“ a ,,variegata“. Chlorinové 
sippy, jak již řečeno, vyznačují se od normálně zelených tím, že chovaj, 
jak xanthofylly a karotiny, tak i barviva chlorofyllová v menším množství. 
Rassy variegátní mají na podkladu barvy chlorinové i bledší zelené skvrny 
s laločnatým nepravidelným ohraničením. Rostliny chlorinové jsou úplně 
konstantní. Při křížení dominuje zeleň a objevuje se typické štěpení dle 
3:1. Formy variegátní nejsou naprosto konstantní; zelená individua, 
povstalá zvratem, mohou dáti původ i variegatním větvím. Při křížení 
i zde objevuje se typické mendlování monofaktorielní s recessivitou 
variegace. Důležito je, že při bastardaci tyfňca x vanegata (i reciprokně), 
jakož i chlonna X tyfica objevují se všecky tři formy barevné vyštěpením 
v F 2 : typická zeleň, chlorina i vanegata (Correns 1909, Vererbungs- 
versuche, pg. 305). Snad by to poukazovalo k tomu, že tyto způsoby pana¬ 
šování nejsou od sebe tak příliš odchylné, jak by se zdálo, může-li jedna 
forma druhou vyštěpiti. Dle S h u 11 a (1914, pag. 46) není ostatně prin¬ 
cipielního rozdílu ani mezi rassami chlorinovými a aureovými. Cořren- 
1] Correns C., Zur Kenntnis der Rolle von Kem und Plasma bei der Ver- 
erbung. (Zeitschrift fůr induktive Abst., 1909, II, pg. 331 seq.) 
XXIV. 
