Proto rozhodl se Gasper i tii proHaržeův název „aktiho- 
myces“. Btrest ňěv«) podporoval návrh ten co nejrozhodněji, dovo¬ 
lávaje se při tom i té okolnosti, že mikroorganismy ty tvoří na umělých 
půdách výživných kolonie jevící paprskovité uspořádání. 
Důvody Gasperiiiiho a Bereštněvovy řídila se Ci- 
k 11 n s k á, 18 ) když popsala r. 1899 dvě specie mikroorganismů thermo- 
philmch, pod názvem Thermoaktinomyces vulgaris a Aktinomyces thermo- 
philus. 
Leč S a m e s (1. c.) kteiý rok po té vydal publikaci o thermophilních 
mikrobech, mluví opět ve smyslu Cohňově o streptothrix. A sama 
CikJinská 8 s ®), v další své práci (1903), rozhodla se proti dřívějšímu 
svému přesvědčení a pojednává o thermophilní streptothrix Nro 12 
a Nro 20. 
V následujícím na to roku uveřejnil Gilberta c.) důležitou práci 
o aktinomyces thermophilus, po něm roku 1905 Bruini (1. c.) opět 
mluví ve své publikaci o thermophilních streptotričhách. 
V novější době však téměř všichni autoři, o thermophilních aktino- 
mycetech jednající, přidržují se názvu aktinomyces. Tak MieheU), 
Lehmann a Neumann^), Schůtze^), Schone«) i Reiss®).’ 
V připojené tabulce I. jsou srovnány údaje o dosavad popsanvch 
thermophilmch aktinomycetách. 
Z přehledu toho vychází, že byly thermophilm aktinomýcety nalezeny 
v zem!, ve vzduchu, vodě, mléce, zapařeném seně, v slámě, na různých 
obilninách, bramborech, v samozahřátém třísle a cukru, v lejnu různých 
zvířat a lidí a i v jiných hmotách. Některé rostly i při 20° (Sames), 22° (Ci- 
klmská, Gilbert), 27° (Schůtze), neb 30® C (Miehe), ovšem ale dařily se 
i ph 58—60°. Tyto aktinomycety mohly by z části zaradovány býti jen 
mezi mikroby thermotoleraniní. Rada však popsaných tu aktinomycetů 
měla minimum nad 37, ba některé i nad 45°, optimum pak při 55° a ma¬ 
ximum až i při 68° C (Čiklinská). 
Tyto aktinomycety vším právem nutno čítati mezi přísně thermo- 
phtlni mikroorganismy. 
Drobnohledně jeví se thermophilní aktinomycety, jako jemnonnká, 
rozvětvená často spirálovitě se stáčející, dlouhá vlákna, různé tloušfky 
1 u téhož druhu znaín é kolísající (od 01—1 p). Ciklinskou popsaná aktino- 
myces thermophilus vytváří vlákna nejsilnější a i ta jsou pouze 15 p tlustá. 
Zřejmo z toho, že se vesměs jedná o mikroorganismy velice tenounké. 
Zvláštní blánu popisují u svých druhů K <>dzior a Schutze (1. c.) 
Vzdušná vlákna bývají tlustší než vlákna primemí a jeví se makro¬ 
skopicky jako sněhobílé pápěH. Spory jsou u velké většiny aktinomycet 
thermophilních kulaté, bud jednotlivě na konci kratinkých větviček nebo, 
a to většinou, tvoří se v celých řetězech a jeví uspořádání růžencovité. 
Rozměry spor jsou u různých druhů rozličné od 0'5 až do 0'8 i l - 3 p. 
Ovoidnf spory mají nikdy aktinomycety Ciklinské, Samesova 
XXXIII. 
