Valoun biotíckého porfyriiu (žilná hornina) z žiteckého slepence 
Tuškovského 'vrchu. 
Hornina složena z biotitu a plagioklasů; obojí součástky vyvinuly 
se ve dvou generacích: jakožto porfyrické vrostlice a jako součástky zá¬ 
kladní hmotv. Porfyricky vyloučené biotity, tvořící tabulky na příčných 
průřezích až 2 mm dlouhé a V4—.V2 tlusté, jsou dnes skoro úphiě 
proměněny ve chlorit, takže původní hmota biotitická zachovala se jen 
ve zbytcích uvnitř tabulkovitých obrysů. Porfyrické plagioklasy jsou 
tlustě tabulkovité, zdvojčatěné podle zákona albitového a jeví nezřídka 
zonámí sloh. Zpravidla bývají následkem zvětrání ve světlou slídu zaka- 
Obr. 8. Písmenková žula z žiteckého slepence z Vojny. 
Fotografováno v obyčejném světle za 20-tinásobného zvětšení. 
lény takže nedovolují již stanovití úchylku shášení. Zdá se však, že byly 
původně jistě basičtějšími, než-li živce základní hmoty. Živce základní 
hmoty jsou iištnovité, nepravidelně nebo hvězdicovitě seskupené a zpra¬ 
vidla zdvojčatěné podle albitového zákona. Úchylka shášem na ploše _L 
na (010) poukazuje na kyselé členy řady plagioklasové (oligoklasy). Tez 
biotit vrací se v základní hmotě ve druhé generaci, jest ale již většinou 
přeměněn v chlorit. _ 
Na těchto místech budiž učiněna též zmínka o petrografické povaze 
apiUické horniny, která velmi hojně se vyskytuje jakožto valouny w sle¬ 
pencích Mubošských « Dubna. Jest to iiontický apht ( plagiapltt ), velmi kyselý, 
složený z živce (oligoklasu) a velmi převládajícího křemene. Podřízené 
objevuje se i primární muskovit a pyrit. Pyrit jest nejstaiíí vyloučenmou 
XXXIV. 
