K vůli jasnějšímu o’ rázu ubývání schopnosti zkoušených kultur 
zkvašovati tuto kyselinu sestavil jsem ještě tabulku, kterou níže uvádím. 
Jak zrejmo, vyznačen je v ní stupeň klesnuti procent ammonisace degene¬ 
rovaných bakterií a to v půlročních periodách, čísla vypočítána byla tím 
způsobem, že procento ammonisace při prvním pokusu (s negenerovanými 
mikroby) označeno jako 100*. Tato procentická ammonisace kys. hippurové 
srovnána s ammonisací (v procentech) degenerovaných bakterií při druhé 
a třetí kontrole. Tím získán následující přehled: 
Z těchto Čísel vysvítá, že při pěstování uvedených bakterií na masové 
půdě klesla relativně schopnost ammonisace kys. hippurové, nejméně u Bac, 
čís. III. (po půl roce o 6-55%, po jednom roce o 10-05%). Nejvíce se snížila 
po půl roce u Bac. čís. XIII. (o 67-63%), po celém roce u Bac. čís. XX. 
(o 90-71%). 
Celkově lze tedy z čísel tabulky čís. II. říci toto: Pěstováním ammo- 
nisačních mikrobů na bouillonových živných půdách ubývá sice skutečně 
mnohým bakteriím ve značné míře schopnosti rozkládali kys. hippurovou, 
čili degenerují, akkomodujíce se na organický dusík bouillonu. (Viz též 
Schellmann a j.) Zjistil jsem vsak též, že některé druhy mikrobů podržují 
i při tomto způsobu kultivování a po dobu jednoho roku houževnatě svou 
ammonisační schopnost. 
Jak již dříve bylo uvedeno, shledal jsem i při těchto kontrolách opětně, 
že nelze saccharose přičítati nějaký všeobecný, vždy se potvrzující příznivý 
vliv na ammonisaci kys. hippurové. Je sice zajímavý zjištěný fakt, že rela¬ 
tivní minimální degenerace (Bac. čís. III.) jevila se při užití saccharosy, 
kdežto maximum bylo shledáno (u Bac. čís. XIII. a čís. XX.) při glukose. 
Příčinou toho však není saccharosa, nýbrž individualita dotyčné bakterie. 
Tomu nasvědčují výsledky mých pokusů, z nichž uvádím.následující; 
xxxvm. 
