32 
NOTULAE ENTOMOLOGICAE 1921 
la on pikemmin taipeen seikkaperäinen tieto yksityisistä muodoista kuin koko 
luokan yleinen tunteminen. Lisäksi tulee tutkijan ohjata huomionsa määrättyjä 
suuntaviivoja silmälläpitäen, jotka monessa kohden poikkeavat niistä, 
joiden mukaan entomologiaa tavallisesti harjoitetaan. Varsinkin on tärkeä saa¬ 
da selville: hyönteisten suhde ihmiseen ja kotieläimiin, niiden ravinto, miten ja 
mihin aikaan ne ottavat ravintonsa, ja niiden kehityskulku; niiden suhde kysees¬ 
sä olevaan tautiin, kuten siihen, miten niiden levinneisyys sattuu yhteen sen alu¬ 
een kera, missä tauti esiintyy, ja vuodenaikainen esiintyminen; niiden ruumiin- 
rakennus ja fysiologia, varsinkin silmällä-pitäen niitä elimiä, jotka muodostavat 
loisen ympäristön sen jouduttua hyönteisen ruumiiseen. Sellaiset kysymykset 
taas kuin hyönteisryhmien keskinäiset suhteet, niiden fylogenia, luokittelu, j.n.e., 
kuuluvat paremmin systematisoivan entomologin työalaan eli sille joka tutkii 
hyönteisluokkaa kokonaisuutena, eräänä yleisen eläintieteen haarana. Samalla 
on kuitenkin käytännöllisesti tarpeellista, että työskentelijä on saavuttanut jon¬ 
kin verran kokemusta systematiikan alalla, joten hän kykenee identtifioimaan 
epäilyksen tai syytöksen alaisen lajin sekä ymmärryksellä seuraamaan ainet¬ 
ta koskevaa yleistä kirjallisuutta. 
Vaikka siis entomologian lääketieteelliset ja terveyshoidolliset puolet ovat tä¬ 
ten määrätyt, niin on kuitenkin pidettävä mielessä, että jonkun eliön tai eliöryh¬ 
män tutkimista edistää aivan asiallisesti perehtyminen läheisiin muotoihin, joi¬ 
den tarjoamasta analogiasta saa työhypoteesejä. Tarpeeliseksi käy senvuoksi 
tutustua jossain määrin koko hyönteisluokkaan mitä tulee niiden kehitystapoi¬ 
hin, elämänehtoihin, anatomiaan, y. m., ja niin saada se pohja, jolle yksityis¬ 
kohtaisempi tieto käytännöllisesti tärkeistä ryhmistä on rakennettava. Tieto sii¬ 
tä, mitä tapahtuu niissä lajeissa, jotka eivät ole tartunnan kuljettajia, on monta 
kertaa johtanut tärkeiden tosiasioiden keksimiseen tartunnan kuljettajiin nähden. 
Erityistä huomiota ansaitsee tässä yhteydessä kiinnittää sellaisiin lajeihin, joilla 
on »luonnollisia», ei-patogenisia loisia, sillä sekä loiset että niiden isännät suhdis- 
tuvat monessa tapauksessa hyvin läheisesti muihin, joilla on merkitystä taudin 
etiologiassa (syyopissa). Hyvä on muistaa, että Ross oli suorittanut tutkimuksen¬ 
sa varpusen proteosomasta ennen kuin hän osoitti ihmisen malaria-parasiitin elä¬ 
mänkulun.» 
Näiden näkökohtien mukaan tekijät ovat laatineet teoksensa, joka on tarkoi¬ 
tettu käsikirjaksi etupäässä kuumissa maissa työskenteleville, mutta tarjoo se 
myöskin paljon yleistäkin entomologista mielenkiintoisuutta. 
K. M. L. 
