42 
RUTGER SERNANDER 
åldriga träden måste ha stått här vid Linnés födelse. Detta förefaller 
mig ej alldeles omöjligt. — Varför ej söka utreda hur dessa lövängar 
sågo ut, då vår politiska storhetstid lutade mot sitt fall. Det var dock 
deras härlighet som mötte en liten brunögd pilt på hans första tultande 
steg in i en blomstervärld, vars furste han en gång skulle nämnas. 
Skötseln av skogen är nu som på andra ecklesiastiska boställen 
omlagd på den gamla komministergården. Domänstyrelsen har den under 
sin direkta vård. Hushållsplanerna skola och komma helt säkert att ord¬ 
nas efter ur ekonomiska synpunkter mer rationella principer än fordom. 
Men man måste med oro tänka på skogen kring Råshult. En hushålls¬ 
plan upptagande bortgallring av de gamla träden, vilka nu ej tillväxa i 
den proportion som de taga utrymme, och deras ersättande med som 
virkesproducenter mer givande träd t. ex. gran vore ur ekonomisk syn¬ 
punkt mycket försvarlig och kan när som helst sättas i verket. De 
täta och risiga, ur landskapsbildens synpunkt avskyvärda kulturgransko¬ 
gar, som i Sydsverige och Danmark under de sista årtiondena intagit 
bokskogars och lövängars plats, räknas redan i tiotusentals hektar, och 
kunna även här bliva framtidsmålet. Det tarvas väl ej att inför denna försam¬ 
ling säga ifrån, vilken obotlig skada som därigenom skulle tillfogas Rås- 
hults-gården och dess linnéanska karaktär. »Råshults Södre gård» säger 
Linné i den öländska och gotländska resan, »hade jag till sist lust att 
se, förr än jag quitterade denna ort, emedan jag honom sedt här i werl- 
den aldraförst.» Efter detta avskedsbesök gav han sig av norrut, men 
redan vid Dijhult inregnade sällskapet. Det är då Linné sätter sig ned 
och skriver denna hyllning till sitt natale, som redan förut citerats: »Går¬ 
dar och Byar lågo här neder i Smoland långt härligare och skönare, än 
man gierna ser dem på andra ställen, fast de ej äro så store och wid- 
lyfftige — —; i ängarne tolas inga andra trä än löfträ, måste altså Tall, 
Gran och En altid uthuggas; där emot giöra löfträden ängen behagelig, 
besynnerligen där som skiöna bokträden med Ekar wäxla om.» 
Omedelbart under Linné-gårdens västsida utbreder sig nedför backen 
»minneslunden» med den obelisk, som av allt vid Råshult är mest be¬ 
kant för allmänheten, tack vare att den genom sina betydliga dimensioner 
gör sig starkt påmind från den strax nedanför gående järnvägen. Min¬ 
neslunden, som invigdes den 12 juni 1866, är en i den gamla gårdens 
fysionomi ganska ingripande anläggning. Den håller omkring ett halvt 
tunnland och är omgiven av en bred och hög stenmur med tvenne järn¬ 
grindar. Den innehåller gräsplaner med träd och buskar samt blomster¬ 
rabatter, och i midten tronar den väldiga obelisken med sin stora por¬ 
trättmedaljong. 
Professor Lindman håller denna minneslund som synnerligen pris¬ 
värd. Han säger p. 113: 
