44 
RUTGER SERNANDER 
i öländska och gotländska resan. Vi få ej heller glömma hans pietets- 
fyllda ord om faderns »Trägård wid Råshult, där han införde så många 
wäxter, han utur Trägårdar kunne sig förskaffa; och hade i ingen ting 
större nöje än i denna sin Trägård, mehr för sjelfwa örternas skull än 
någon nytta däraf; — samt att Modren, under det hon war hafwande, 
stadigt såg sin Mans inrättningar i Trägården, och sedan, medan gos¬ 
sen ännu war helt liten, så snart han blef otålig och på intet annat sätt 
kunne blidkas, altid stack honom en blomma i handen, då han straxt 
tystnade.» Egenhändiga anteckningar, p. 102. 
Stenbrohults-trädgården var det dock, vilken genom hela Linnés liv 
stod för honom som hans barndoms paradis, och den betydelse »Hortus 
Stenbrohultensis charissimi patris» haft på hans vetenskapliga, man kan 
godt säga hela andliga utveckling, han aldrig överskattas. Vi övergå 
nu till denna. 
Stenbrohults gamla prästgård. 
Då Nils LinN/EUS flyttade över till Stenbrohults prästgård som väl¬ 
beställd kyrkoherde i församlingen, var sonen Carl endast något mer än 
2 år. Från det nya hemmet har han sålunda sina första intryck och 
minnen. Och prästgården blir alltjämt den strålande medelpunkten i hans 
barndomsminnens rika drömvärld och i hans hänförda hymner till fäderne¬ 
jorden. »Stenbrohults sochn», skriver han en majdag 1729 i sin stu¬ 
derkammare uppe i Uppsala, är »liksom en drotning bland systrarne; 
hon hafwer äfwen prseferancen af rara och sälsama örter, som på de 
andra ställen i landet sällan äl:r aldrig låta se sig. Ja prästgården här 
tycks wara liksom af Flora siälf utsirad. Här hafwer jag med moders- 
miölken imprimerat uti mig de åtskillige örters diversa figur; om något 
rum uti hela wärlden kan wara stäldt på angenämare ort, twiflar jag 
mycket, ty är altså ej så underligt, om jag med Poeten hade orsak klaga 
Nescio qva natale solum dulcedine cunctos 
ducit et immemores non sinit esse sui.» 
Tjugu år senare, det var annandag pingst 1749, stod han på sitt 
natale solum: »Här fant jag foglarne utödde, boet upbränt och ungarna 
förskingrade, at jag näppeligen igenkände det rum, der jag sielf blifwit 
utkläkt. Jag tykte mig se campum, ubi olim Troja, på det stället der 
min salig Pader Kyrckoherden NILS Linnaeus anlagt den trägården, som 
fordom blänkte af de raraste örter i Swerige, hwilken en häftig wådeld 
aldeles förstört, förr än tiden honom bårtrykte, förledit år d. 12 Maji. 
Mina ungdoms nöjen, de raraste wäxter, som wäxa wildt på denna ort, 
hade ej hunnit ännu framkomma. Jag som för 20 år sedan kände hwar 
