46 
RUTGER SERNANDER 
sätt i en ej så avlägsen annan smålandssocken, hans natale, Femsjö. En 
utredning på ort och ställe, kombinerad med en bestämning av Stenbro- 
hults kärr -Spargania, skulle bringa klarhet i frågan. 
I vårt land finnas 2 synnerligen väl och skarpt skilda ek-arter: 
sommarek ( Quercus pcdunculata Ehrh.) och vinterek (Q. sessilijlora 
Salisb.). Att de ej alltid hållits så väl i sär, och att Linné, även sedan 
han en gång på västgötaresan fått se ren Quercus sessilijlora, samman¬ 
fattar dem som ett species, beror enligt min tanke på ett hittills ej be¬ 
aktat förhållande, nämligen att i gränsområdet mellan de båda arterna 
uppstått ett bälte av växlande bredd, där hybrider och hybridklyvningar 
dememellan äro särdeles vanliga, och att dessa »mellanformer» äro syn¬ 
nerligen växlande till sina karaktärer, som än gå mera åt Q. pedunculata, 
än åt Q. sessilijlora. I ett bestånd är knappast något träd likt det andra, 
och man får lätt intryck av att de båda ekarna, som termen lyder, »utan 
gräns övergå i varandra». Jag har haft tillfälle att studera det ifråga¬ 
varande bältet på spridda punkter från Gotska Sandön i öster till Särö 
med angränsande fastland i väster. 1 Stenbrohult faller efter mina under¬ 
sökningar till större eller mindre del inom bältets övre del. Q. peduncu¬ 
lata är vanligast; ren Q. sessilijlora såg jag ej, men av hybriden flera träd 
växlande till bladform, fruktskaftens längd o. s. v. Jag föreställer mig, 
att Linnaeus genom dessa skiftande mellanformer från ungdomen fått den 
uppfattningen, att de karaktärer, vilka redan de gamla botanisterna upp¬ 
fattade som skiljemärken mellan två verkliga arter, ej voro beständiga. 
Det är betecknande, att Elias Lries, som hade sina ungdomserfarenheter 
från Femsjö, troligen också övertvärat av bältet i fråga, om Quercus 
sessilijlora i Flora scanica p. 144 säger »Solo macro, a quo omnino 
orta», och i sin kända uppsats om Naturens perfectibilitet (Botaniska ut- 
flygter II, p. 30): »Den så kallade Vinter-Eken (Quercus sessilijlora) är 
en sådan äldre, ofullkomligare form av Sommar-Eken (Quercus peduncu¬ 
lata) ; den förra bibehåller sig ännu i magra, grusiga bergstrakter, men 
nedstigande i bördigare humusrikare dalar öfvergår efter några generationer 
(Quercus intermedia Angl.) småningom till den allmännare Sommar-Eken». 
Våra lindars synonymik är ganska förvirrad. Linné upptog endast 
ett europeiskt lind-species: Tilia europcea. Vi räkna nu med 3 svenska 
lindar: skogs-, bohus- och park lind, av vilka den sistnämnda är en hybrid 
med klyvningar mellan de två första. Somliga florister kalla skogslinden 
Tilia europcea L. sensu stricto, bohuslinden T. platyphyllos SCOP. samt 
parklinden T. vulgaris Hayne. Andra låta T. europcea alldeles försvinna 
och ge då skogslinden ett annat namn: T. cordata Mill., T. ulmifolia 
SCOP. eller T. parvifolia Ehrii. o. s. v. Jag vill ej här börja någon no- 
1 Änggardens naturpark vid Göteborg ligger med undantag av allra västligaste delen, 
som är ren Q. sessiliflora-zow , inom detta bälte. 
