I LINNÉS FOTSPÅR 
47 
menklatur-process, blott som ett ringa bidrag till frågan framdraga, att 
de vilda Stenbrohultslindarna, vilket naturligtvis icke innebär den ringaste 
nyhet, äro skogslindar, men också att så även är fallet med de 3 lindar, 
vilka jag antar ha överlevt branden kring prästgården. Det är då frågan 
om Linné överhuvud under barndomen sett några parklindar. Seder¬ 
mera fick han på de uppsvenska slotten och herrgårdarna samt utom¬ 
lands tillfälle härtill, 1 men han underkastade dem tydligen ingen jäm¬ 
förelse med de vilda. (Bohuslinden skulle han säkerligen ha upptagit 
som eget species, om den mött honom i naturen.) Skogslinden, »vastis- 
siina in pago Stegaryd Sunnerboae Smolandiae, unde TlLIANDRl & 
Linnåei dicti» (Flora suecica I, p. 157 ), var hans släkts vårdträd, den 
smyckade Råshults lundar och ängar och den spirade som nämnt upp 
i hans faders trädgård vid Stenbrohult. Det är då ingen tillfällighet att 
han i Philosophia botanica, p. 259, tog linden och just skogslinden som 
mönster för en växtbeskrivning. Den där lämnade beskrivningen kan 
icke gärna lämpas på någon annan art än just skogslinden; uppgifterna 
om de glatta kvistarna, bladens hårighet, blommornas antal i blomställ¬ 
ningen o. s. v. peka på denna. 
Sägner från Linnés samtid. 
Vad som särskilt gläder en vallfärdare i Stenbrohult är, hur levande 
och personligt Linnéminnet ännu den dag i dag är står för hans socken¬ 
bor. Säkerligen kan bland dem ett och annat nytt av värde för Linné- 
forskningen uppspåras. 
Finnas några ättlingar av de med LlNNÅEUS och BRODERSONIUS be- 
fryndade släkterna här nere? I Aftonbladet 12 /6 1866 läses: »Ännu lära 
några slägtingar till Linné finnas i Stenbrohults socken, nemligen tvenne 
qvinnor, nu änkor, och deras barn». 
Ofta och med rätta framhålles, huru man får leta i hela den sven¬ 
ska litteraturen efter dem, vilka som Linné iakttagit och meddelat så 
mycket och så intimt om den svenska allmogens liv i helg och socken. 
Uppenbara torde de djupa rötterna i den småländska jorden vara som 
framför allt ge honom detta brinnande intresse. Och märkliga äro de 
skildringar han ger därifrån, om de ock tyvärr ej bli så omfattande, på 
grund av att han vid mognare år endast på snabba genomresor fick besöka 
hembygden. 
Det förefaller mig, ehuru ej fackman, som om folklivsläran borde 
kunna vinna något genom att spinna vidare på dessa trådar. Flur långt 
1 De »Tilise belgicse» (d. v. s. holländska lindar) han i Arboretum suecicum, p. 16, 
talar om, voro nog alla hybrider. Märk t. ex. att Linné uttryckligen säger: »Semina vero 
rarius apud nos maturescunt». 
