5 2 
RUTGER SERNANDER 
Härmed är dock ingalunda nog, ty i själva verket är det inga av 
Linnés arbeten, vilka behöva så noggrant utredas och till sitt original¬ 
material utforskas som resorna. 
Till en början är att märka, att dessa i sin tryckta form endast äro 
sammandrag och bearbetningar av de ursprungliga journalerna, vilka in¬ 
nehålla åtskilligt som sedan uteslutits. Dessa journaler, vilka befinna sig 
hos Linnean Society, måste genomgås och deras innehåll samarbetas med 
resetexternas. 
Säkerligen mer än i de flesta andra av Linnés skrifter avspeglas 
hans själsliga och vetenskapliga utveckling i resorna. Må det tillåtas mig 
att erinra om några synpunkter, vilka i detta samband enligt min tanke 
för litet beaktats. 
Resorna kunna delas i två grupper: ungdomsresorna på 1730-talet 
och mannaålderns på 1740-talet. 
Till den första gruppen höra Lapplands-, Bergslags- och Dala¬ 
resorna. Det har många gånger och med fullaste rätt påpekats, vilken 
oändlig rikedom av de värdefullaste iakttagelser, som möta i dessa ung¬ 
domliga reseskildringar, särskilt den lappska. Men nekas kan ej att de 
samtidigt röja en viss osjälvständighet. Vi få ej glömma, att t. ex. bakom 
just den nämnda resan står Rudbf.CKS initiativ och tradition, faktorer 
vilkas inflytande på Linné för övrigt äro ofullständigt utredda. Ännu har 
den unge Linnaeus ej kunnat frigöra sig från samtidens vidskepelse, vadan 
man då och då stöter på efter vår och säkerligen efter Linnés senare 
uppfattning ganska vidunderliga föreställningar. T. ex. följande godbit 
angående den i Linnés ungdom ännu gängse tron på att levande grodor 
kunde husera i människokroppen. Vi låna ur THORE Fries’ edition av 
Iter lapponicum, p. 49, följande om en kvinna i Lycksele. 
»Här war en qwinna, som jämmerl. plågades af grodor, hka hon 
druckit i watn, då de woro rum förleden wår; hon kände at de woro 3; 
hon hörde dem giö och andra som suto jämte; hon stillade något sin 
pina med bränwin, salt dödde de intet af. En likaledes hade för några 
åhr sedan hafft samma passion och tog per asserd in 3:ne nuces vomi- 
cas, blef braf, men denna asserderar eij; tiära rådde jag henne till, dett 
hon tillförne brukat, men hon kastar straxt upp.» 
I den andra gruppen, Ölands-, Gotlands-, Västgöta- och Skånska 
resan, möter oss något helt annat. Det är den erkände och frejdade 
forskaren, vars idéer mognat, tagit mandom och erövrat hela den lärda 
världen, och som med säkert och vant öga ser på tingen. Och än mera. 
Samtidigt härmed märker man spåren av en utvecklingskamp; hans världs¬ 
åskådning vidgas och fördjupas i den utsträckning, att man skulle kunna 
beteckna 1740-talet som en långsamt förlöpande, men kraftig kristid i 
Linnés liv. »Man tänker sig», säger jag i några inledningsord till 
