I LINNÉS FOTSPÅR 
53 
JÖRAN SaiilGRENS nyutkomna edition av Skånska resan, »i allmänhet 
LINNÉS världsuppfattning grundbestämd av den mosaiska skapelsehistorien 
och den av honom tidigt postulerade satsen om alla species av växter 
och djur som oföränderliga, sedan de en gång framgått genom Skaparens 
allmaktsbud. Om denna åskådning var hans ungdoms, ändras den emel¬ 
lertid tydligen under mannaåldern. Ännu 1751 proklamerade han i Philo- 
sophia botanica sin världsberömda sats: »Species tot numeramus quot 
diversae formse in principio sunt creatse», men omedelbart härpå anför 
han dem som kommit med tvivelsmål, och bland dem anmäler han sig 
själv. I dessa mendelismens och mutationsteoriens tider börjar man allt 
mer få ögonen öppna för vilka djupgående tankar om hybridbildningens 
betydelse och — för att tala mycket modernt — om arvenheternas kon¬ 
stans, som oupphörligt glimta igenom från och med den i botanikens 
historia så märkliga dissertationen De Peloria av 1744 fram genom de 
följande decenniernas skrifter. 
Jämsides med dessa evolutionistiska tankebanor och säkerligen öm¬ 
sesidigt befruktande varandra, gingo LlNNÉS undersökningar och spekula 
tioner över jordens historia och den organiska världens ställning till denna. 
1740-talet är det stora genombrottsdecenniet i svensk geologi. Det är 
under detta årtionde den i vetenskapens historia minnesvärda striden om 
vattenminskningen uppblossar närmast med anledning av ANDERS CEL¬ 
SIUS’ Anmärkning om vattnets förminskande så i Östersjön som Vester- 
hafvet, och det är under detta som LlNNÉ med sina öländska, gotländ¬ 
ska, västgötska och skånska resor lägger den fasta grunden till känne¬ 
domen om den svenska jordens byggnad och bildning.» 
Jag vill emellertid ej uppehålla mig närmare vid sättet för nya 
editions-arbeten och analyser av de andliga källorna och ledlinjerna, i 
stället vid den i inledningen proklamerade synpunkten: hur skall säll¬ 
skapet här vandra i Linnés fotspår. 
För att förstå resorna och vad som här beskrives måste hela det 
Sverige Linné berest ånyo genomvandras och genomforskas. Linnés rese- 
router böra i detalj uppgås; vi ha bokstavligen att vandra i Linnés lotspår. 
De existerande förarbetena äro de minsta möjliga. För min del 
kan jag ej erinra mig mer än en enda målmedveten färd av någon större 
omfattning för detta syfte. Det är den vilken sommaren 1877 företogs 
av dåvarande docenten i botanik Axel LUNDSTRÖM till Lycksmyren och 
trakten däromkring, varest de omilda källossningsförhållandena höllo på att 
kosta den oförvägne Linnaeus livet. LUNDSTRÖM har i ett föredrag »Carl 
Linnaei resa till Lappland 1732» gett oss en levande bild av »Olycks- 
myrens» natur samt skildrat uppträdandet av Linncea vid luggenselet, 
bekant genom att i dagboksanteckningarna härifrån växten av Linné 
ägnas honom själv. 
