4 
GUSTAF PRAKE 
sakers som gull och Silfwers polerande.» L. Finnas ännu på apoteken 
och användas fortfarande som polermedel samt såsom kalkpreparat åt 
burfåglar. Namnets uppkomst är särskilt betecknande för forntidens na¬ 
turkunskap: uppkastade på havsstränderna antogos de på grund av sin 
form vara fiskfjäll och på grund av sin storlek måste de ju tillhöra val¬ 
fisken, den största »fisk» man kände till. L. Mat. med. Gonorrhoea, 
Fluor albus, Febr. intermittens. 
Dentes Eboris, elfenben. Tjänade, lämpligt utformat, som substi¬ 
tut för Unicornu, enhörningshorn. »Enhörningsben (Eenben) utgjordes 
af tanden af narhvalen, som fordom höllos högt i wärde och betalades 
med enorma pris. De gamle, som funno tanden uppkastad pä stränderna, 
inbillade sig, att det varit af något fyrfota djur, och målade det i pannan 
på en åsna eller häst, och däraf är dikten kommen om Enhörningen, som 
sades finnas i Afrika.» L. 1 
Dentes Rosmarini, valrosstand, användes ävenledes som sub¬ 
stitut för enhörningshorn. 
Dentes Hippopotami, flodhästtand. I ringar infattade små 
stycken voro en amulett mot rheumatism och gikt; i pulverform blodstil¬ 
lande medel. L. Mat. med. Profluvia Sanguinis. Epilepsia? Pleuritis? 
Dentes Lupi, vargtänder. »De bruka taga tänderna, fatta in i 
Silfwer, och låta barn bita på, då tänderna först komma fram, men det 
wore lika mycket, om de hade något annat hårdt.» L. Numera användes 
vid tandsprickningen violrot eller s. k. bitgummi. L. Mat. med. Dentitio. 
Cornua Cervi, hjorthorn. Användes brända såväl invärtes som 
utvärtes mot en mångfald sjukdomar såsom dysenteri, magsmärtor, blås- 
lidande, gonorré, diarré; det efter utkokning erhållna geléet användes som 
närande medel vid lungsot och konvalescens. »Gelie af Hjorthorn hjelper 
mycket till matens smältning i magen.» L. »Tag brändt hjorthorn twå 
lod. Risgryn en näfwa; koka uti en kanna watten, till dess grynen äro 
wäl mjuka; sila och drick i all slags durchlopp eller utsot, litet i sender 
och ofta. — Ormsten. Om man sågar ut ett stycke av kronan på hjort¬ 
hornet, stort som ett runstycke eller en slant, steker det på ren glöd, 
dock ej så mycket att det faller sönder, och lägger det på ormbett. Det 
hjelper, allenast det sker i första början. Kan ock försökas för andra 
bett och styng.» DARELIUS. Denna tro härleder sig från antikens dagar, 
ty redan PLINIUS berättar, att hjortarne äro ormarnes dödsfiender, och 
att ormarne fly från var och en, som bär en hjorttand på sig eller har 
1 Till denna fabel torde dock den vita noshörningen i Sudan samt Indiens stora en- 
hornade noshörning lämnat bidrag. Noshörningshorn hava ända sedan antikens dagar utförts 
från Afrika till Asien och bearbetades, särskilt i Kina, till åtskilliga konstföremål. Hälld i 
en bägare av ett sådant horn, troddes en giftdryck genom någon magisk kraft komma i skum- 
ning, och ägaren härigenom bli varnad. 
