I LINNÉS FOTSPÅR 
6 3 
enligt honom varit mycket svag. I den angränsande skogen sågos några 
yngre tallar, som voro medelformer mellan huvudarten och paraply tallen. 
Med de stora Dalboda-tallarnas ringa tillväxt och nuvarande grov¬ 
lek förefaller det mig troligt, att de äro väl 200 år och att de tillhört de 
bestånd av »oräknelige tallar» — man får väl ta den vanliga prutmånen 
på Linnés superlativa språk — som år 1732 väckte hans livliga intresse. 
Här förelåg tydligen ett av dessa fall av barrträdsmutationers framträ¬ 
dande i svärmar, som tyckes vara så betecknande för dessa. Typen är 
naturligtvis med sin korta stam och svaga tillväxt skogligt sett ganska 
oförmånlig och utgallras därför, varjämte den i konkurrensen med granar 
och tallar av normal växt undertryckes. Vid vägkanter (Läby) och öppna 
platser (Dalboda) har beståndet emellertid kunnat bevaras i några splittror, 
väl värda att fridlysas. Mycket karaktäristiskt är att hybrider bildat sig 
rundt dessa i den omgivande skogen. 
# ■ * 
■> 
Det kan mot det nu skisserade arbetsprogrammet framkastas, att 
ett slikt minutiöst letande och rotande i allt möjligt, varmed Linné haft 
beröring, »i hans fotspår» som jag uttryckt mig, saknar egentlig åtminstone 
vetenskaplig betydelse, och att Linné-minnet är för upphöjt för pedan¬ 
tiska Wagner-fingrar. Man kan ock, för att tala med Horatius, använda 
sin tid bättre än att »projicere ampullas et sesquipedalia verba». 
Härpå vill jag svara, och mitt svar gäller andra och stora delar av 
vårt Sällskaps program. Allt mer har kring Linnés personlighet och verk 
grupperat sig hela faser av 1700-talets naturhistoria och vårt lands kul¬ 
turella utveckling. För så vidt man håller före, att den mänskliga forsk¬ 
ningen måste lära känna sina egna rötter, bli sålunda Linnés liv och hans 
miljö ett nödvändigt mål för den rationella vetenskapen. Den känner 
ingen annan grund än de förutsättningslösa och exakta iakttagelserna. 
Det relativa värdet av dessa var för sig äger intellektet först rätt att 
stämpla, sedan det genom induktion och deduktion fatt en verklig över-' 
blick av stoffet, och denna besitta vi ännu endast i brottstycken och 
fragment. Men vad vi veta eller med allt större visshet ana är, som jag 
i inledningen till detta lilla föredrag framhöll, att den svenska natur, som 
en gång mötte Linnés falköga och som bildade den fasta grundvalen för 
hans stolta forskargärning, den faller nu med rasande fart sönder och 
samman och kan endast äterkonstrueras av den nu levande generationen. 
