LINNÉ SOM OPPONENT PÅ EN ICHTHYOLOGISK DISPUTATION I73O 
75 
ej föremål för opposition. Men då han säger, att laxarna skrämmas av 
buller, och att de ha hörselförmåga, förklarar LlNNÉ detta vara »para- 
doxt». »Vem har någonsin förnekat», säger han, att hörseluppfattningen 
sker med öronen, men flertalet fiskar och säkerligen de, som andas med 
gälar, sakna fullständigt öron». »Jag skall därför vara tacksam, om Du 
säger, huru han [laxen] kan höra, ty varje sinnesförnimmelse sker genom 
därtill avpassade och för den skull inrättade organ. Vidare hindrar vattnet 
hörseln, emedan den med sina vågrörelser tydligen förstör luftens dallring.» 
»Att näsan skapats för luktens skull, som Hr. Prseses påstått, hat- 
jag svårt att tro, då själva dess byggnad strider däremot». — Detta ytt¬ 
rande synes ha föga direkt sammanhang med dissertationen, men då förf. 
uppgivit att rök av milor och lukten av ny tjärade båtar förjagar laxarne, 
opponerar LlNNÉ däremot. Han säger sig ej kunna medgiva, att laxarna 
ha luktförmåga och ej heller, att de omnämnda dunsterna kunna utvecklas 
i vattnet. Som bevis häremot säger han sig känna till saftiga och aro¬ 
matiska örter, som berövas all lukt, om de sönderrivas så att de vätas. 
Detta utvecklas ej vidare, men det är tydligen LlNNÉS mening, att vätskan 
dödar lukten så att säga. Hans bedömande av luktsinnets funktioner ut¬ 
gick tydligen från de luftandande djurens ståndpunkt, och han hade ej känne¬ 
dom om något som motsvarade lukt i vatten och än mindre av, att lukt¬ 
sinnets förnimmelser hos människor och däggdjur äro förbundna med en 
fuktig slemhinna. 
Författaren hade iakttagit, att tarmkanalen hos laxar, som fångades 
under uppstigandet i älvarna, var tom, och då han ej kunde tro på det 
rätta sammanhanget därvidlag, nämligen att laxen ej äter under denna 
tid, drog han den felaktiga slutsatsen, vilken han framställer i sin disser¬ 
tation, att sötvattnet är tillräckligt för laxens näring. Han vet emellertid, 
att laxen äter under vistelsen i havet, vilket bevisas bl. a. därav, att man, 
hos de stigande laxarna ej sällan träffar fiskkrokar i magen. Dessa kro¬ 
kar ha de fått i sig, menar förf., då de svälj t tobis, varmed krokarna 
agnats vid Ölandskusten. Men i floden tager laxen ingen föda, upprepat- 
han, ehuru den i havet synes vara glupsk. 
LlNNÉ finner även det nämnda påståendet om sötvattnets tillräck¬ 
lighet som föda »paradoxt». Vattnet är i och för sig ej närande men 
är ett medium för näringen. »I de fysiolologiska föreläsningarna ha vi 
många gånger hört av den utmärkte Hr. Prseses, att varje näringsämne 
i hela djurriket består av oleosis aut ge latino sis» (feta eller limartade), 
vilka 'principia (ämnen) omöjligen genom matsmältningsprocess kunna 
hämtas från rent vatten.» »Men att växterna endast kunna näras av 
vatten, är en helt annan sak. Växternas näras nämligen av saltartade 
och svavelaktiga och svagt jordartade partiklar, som lätteligen kunna 
