94 
ERIK MULLER 
Sverige tagit. Det är icke de svenska universitetens, utan collegium 
medicums förtjänst, att utvecklingen ledts i detta spår. 
Skildringen har hittills huvudsakligen rört sig om Bäck. Efter av¬ 
slutade läro- och vandringsåren hade han nu fullbordat sin största livs¬ 
gärning: serafimerlasarettets grundläggande och dess upplåtande för kli¬ 
nisk tjänstgöring. I ostörd forskarro hade för Linnaeus de senare åren 
av 1740-talet förflutit i Uppsala. Han hade utgivit Vestgötaresan, gjort 
ett första utkast till Species plantarum, publicerat Flora zeylanica och 
Fauna suecica. Efter Bäcks hemkomst utvecklade sig deras förbindelse 
från en intresserad bekantskap till verklig vänskap. De personliga sam¬ 
manträffandena i Stockholm torde hava därtill bidragit. Efter ett dylikt 
besök våren 1748 är titulaturen förändrad. Bäck kallas nu »Min gamble 
och ärlige Wän och Broder». 
I slutet på år 1749 och början på år 1750 andas Linnaeus’ brev 
till Bäck en djup pessimism. Den glada fryntlighet och den intensiva 
verksamhetslust, som eljest träda fram i meddelandena till vännen, finnas 
icke mera. Han ser livet mörkt och misströstar om sig själv och sin 
betydelse. Det är märkligt nog den tid han är sysselsatt med författan¬ 
det av den skånska resan, ett ämne, som i och för sig icke hör samman 
med en dyster sinnesstämning. Således skriver han °/io 1749: »Jag be¬ 
gynner alldeles slå Species plantarum utur tankarne. -— — jag har lust 
lämna det giorde till ett inventarium äfter mig, at efterwärden kan se at 
jag kunnat gjort det, om jag haft tid och welat. Men skall jag arbeta 
mig till döds; skall jag aldrig få se äller smaka wärlden? hvad winner 
jag därmed? man bliver ej slug för än på slutet.» 
Den l8 /11 1749 heter det: »Jag seglar i hamn; och skall aldrig 
någon få höra lcnäp av mig, allenast jag giort från mig skånska resan, 
jag skall ock blifva mätt. jag skall lära men aldrig skall någon mer få 
mitt». 26 1 12 1749: »Bror talar om Linnaei tid, af detta är endast namnet 
quart, olim Achilles eram. det var och stor fåfänga. I / 5 1750: »Här i 
Swerige får jag endast spe åt mina rön; de säga at jag tänker här näst 
uptäcka, at flugorne hafwa et hår mer på kroppen, än de förre sedt. haec 
premia laborum nostrarum (detta är här i landet mödornas lön), då wij 
trodt oss giort det bästa, men transeat et haec cum ceteris erroribus (må 
liksom öfriga villfarelser äfven denna hafva en öfvergång)». 
Spörjer man efter anledningen till detta missmod, som så avsticker 
mot tonen såväl i de föregående som efterföljande breven, så torde väl 
orsakerna vara flerehanda. Linnés egenhändiga anteckningar tiden 1749— 
175° efter skånska resan förmäla, att »Linnaeus flitigt bewakar rektoratet 
och tillika sine private lektioner, då han igenom mycket arbete och af 
åhrens tillstötande får gickt med oerhörd smärta, som straxt äfter Rekto- 
