LINNÉ OCH ABRAHAM BÄCK 
95 
ratet lägger honom till sängs, med föga hopp om lifvet.» En fysisk 
nedsättning av hälsa och krafter torde alltså hava funnits. Måhända har 
även någon oförstående kritiker inom landet uttalat sig nedsättande om 
hans verksamhet. Djupt gick det honom vid denna tid även till sinnes, 
att en boktryckare Märkel börjat upplägga en Historia animalium efter 
Linnés föreläsningar, som ett par dennes disciplar föreläsaren ovetande 
lämnat till boktryckaren. Hvad som emellertid är av särskilt intresse 
och som gör att hela saken här framdragits, är det förhållandet att året 
1750 sammanfaller med en tidpunkt i de svenska universitetens historia, 
från vilken Linné daterar de vetenskapliga studiernas avtagande vid Upp¬ 
sala universitet, då »akademierna omstöptes till gymnasia illustra». Vid 
ifrågavarande tidpunkt fanns en s. k. Kungl. Uppfostringskommission, 
som vid universiteten införde en mängd drakoniska påbud, vilka i hög- 
grad gjorde intrång på den förut bestående lärofriheten och i stället in¬ 
snörde professorer som studenter i formalismens spanska stövel. 
I ett oavslutat brev, vars författande Lries förlägger till slutet av 
oktober eller början av november 1749, samt i ett annat den 10 nov. 
1749 daterat brev till Bäck lämnar Linnaeus en synnerligen skarp kritik 
av de nyinförda bestämmelserna. Desto mera beaktansvärd är hårdheten 
i denna kritik, som Linnaeus genom hela sin läggning, karaktär och natur 
är allt annat än en oppositionsman, utan sin överhet i regel varmt till¬ 
given. »Men tro intet at jag säger detta för min skull, äller at treskas 
emot höga öfwerheten; nej, min öfwerhet skall jag troget och underdånigt 
lyda, så länge en warm bloddroppe är uti mig.» Huvudfelet i de av 
uppfostringskommissionen införda bestämmelserna vore, att professorerna 
gjordes till ämbetsmän, för vilka de talrika examinationerna och konsisto- 
riegöromålen bleve huvudsaken under det att ingen tid bleve övrig för 
forskning och vittra arbeten, som ansåges utgöra en bisak. I de 
nämda breven karaktäriserar Linnaeus först vetenskapens utveckling i 
Sverige under 1700-talets början. »Lätt oss se på de 20 sista åhren 
huru oförlikneligen hog stegit för wettenskaper hos nationen; så att 
vulgus nu länge sedan begynt att icke förachta lärdom af böcker 
och academiska inrättningarne. Ingen nation har på några åhr så högt 
och hastigt steget som wår. Men hwad är orsaken till detta? mon 
något twång af öfwerheten? nej ingalunda, utan här uppkommo några 
på en gång, som begynte aestimera wettenskaper och deras idkare; 
at hedra dem, at prisa och berömma dem, at uppmuntra dem; en Tessin, 
en Horleman, en Carl Gyllenborg och ibland småfolket en Triewald och 
andra. Det är wist at wettenskaperné stigit nu på 20 åhr, mehr än för 
uht på 200 åhr; och så fort att i aldrig något rike fortare.» Men nu är 
akademien förändrad, skolfuxeriet har lagt sin tunga hand över universi¬ 
tetet, ty allehanda plikter binda professorerna, terminerna äro förlängda, 
