9 8 
ERIK MULLER 
hägrar alltid liksom på Linnés tid det praktiska målet att t. ex. genom 
feriernas förkortning och ökning av undervisnings- och examinationsskyl- 
digheten förvandla universitetsläraren till ren ämbetsman. 
Linnés professorsämbete i Uppsala omfattade »Botaniquen, chemia 
metallurgica, semejotica, Diaetetica och Materia medica». Den var alltså 
huvudsakligen av teoretiskt innehåll. Denna omständighet i förening med 
det stora arbete, som skötseln av den botaniska trädgården förorsakade 
honom, gjorde, att Linné i Uppsala icke hade någon enskild praxis, 
ehuru varken förmågan eller lusten därtill saknades hos honom. Emeller¬ 
tid avhandlas i breven till Bäck åtskilliga praktiskt-medicinska angelägen¬ 
heter. Särskilt är det läkemedlen från växtriket, som ständigt äro före¬ 
mål för ingående tankeutbyte. Under det att Linnés övriga verksamhet 
i nyare tid gjorts till föremål för ingående redogörelser framför allt i sam¬ 
band med jubileumsfesten 1907, saknas ännu den vetenskapliga bearbet¬ 
ningen av hans säkerligen epokgörande verksamhet i materia medica eller 
vad vi nu kalla farmakologi. En första och god början till ett sådant 
verk har gjorts av doktor Karl Hedbom i hans intressanta uppsats: Lin- 
o 
nés inhemska medicinalväxter i Arg. II av Svenska Linné-Sällskapets 
o 
Årsskrift 1919, men önskligt vore, att detta uppslag fullföljdes. Den 
blivande historieskrivaren i denna del av den linneanska vetenskapen skall 
i brevsamlingen till Bäck finna mycket av intresse och värde. 
Det är väl bekant, att Linnaeus under sin Stockholmspraktik sär¬ 
skilt intresserade sig för de veneriska sjukdomarna och att han dels under 
sin utlandsvistelse dels genom brevväxling med Sauvages erhållit känne¬ 
dom om terapeutiska metoder, som han med framgång utövade. Man 
läse i detta avseende Forsstrands dråpliga skildringar i »Linné i Stock¬ 
holm» å sid. 75 och följande. Äfven under professorstiden i Uppsala 
fortsätter detta intresse, såsom framgår av åtskilliga ställen i breven till 
Bäck. Således skriver han 2 /i 1751: »Jag är rätt rädd om Ceanothus, 
sedan jag fick wetta af Kalmen hans kraft, och har befalt trädgårdsmäs¬ 
taren se äfter honom dageligen, på det jag kan wara i stånd at tiena 
Min K. Broder om olyckan skulle hända; men jag har ej mer än 3 stånd, 
så snart M. Br. blifwer gift, slipper jag den omsorgen.» Ett annat medel 
som omnämnes i samma bref är Lobelia antisipbilitica, om vilken Linnés 
lärjunge Kalm upptäckt, »att de vilde Americaner bruka at curera fran- 
soser genom decoct af rötterna av en ört vid namn Lobelia». Även 
Solanum dulcamara rekommenderas så sent som 1771 såsom botemedel 
mot veneriska sjukdomar. Den 29 /i 1751 skriver Linnaeus på sitt saftiga 
språk: »En kona kom för några dagar och bad mig om hielp för fran- 
soser; hon kunne intet ligga om nätterne för wärk; sade sig ligga i hel- 
witit, skrek högt hela natten; genitalia exulcerata; dolor osteocopus dorsi 
