LINNÉ OCH ABRAHAM BÄCK 
I O I 
har detta ämne ofta förut även i senare tider behandlats, 1 men då det 
ännu innehåller åtskilligt dunkelt och i vissa avseende är oriktigt fram¬ 
ställt, har det synts mig berättigat att här ingå på detsamma i all korthet. 
Mänsklighetens största gissel under I7:de och i8:de århundradena 
var smittkopporna, som efterträtt den förut härjande bubonpesten. Med 
lika stor häftighet härjade sjukdomen i slotten och i kojorna. Drottning 
Ulrika Elenora dog den 24 november 1741 i koppor. Bäck uppgiver, 
att var 6:e eller 9:de av dem som födas faller offer för sjukdomen. En¬ 
ligt Murray skola under 10 år i 1700-talets mitt över 91,000 människor i 
vårt land dukat under för dem. Det samlade antalet offer för kopporna 
i hela Europa under i8:de århundradet uppskattas till över 45 miljoner 
människor. I3 / 4 1753 skriver Linnaeus till Bäck: »Kopporna grassera här 
grymmeligen och mina små barn med tårar i ögonen bedja mig vänta, 
tills jag får se deras öde. Alla grannar omkring i staden hafva koppor, 
ännu äro ej mina rörde». Trots de behärskade orden förstår man den 
ångest, som farsoten framkallade. 
Koppympningen, variolationen, eller metoden att genom överförande 
av giftet framkalla lindriga koppor och därigenom åstadkomma en mot¬ 
ståndskraft hos organismen mot sjukdomen, är ett folkmedel, vars första 
användning ligger långt tillbaka i tiden. Koppympningen, säger David 
Schultz, är uppfunnen av enfaldigt och olärt folk. Enligt Voltaire, som 
1734 utgav sitt berömda, även till svenska översatta brev om koppornas 
ympning, skulle ympningen sedan urminnes tider varit i bruk i Circassien, 
där folket ympade sina döttrar för att kopporna icke skulle förstöra deras 
skönhet. Kvinnfolken voro nämligen en handelsvara, som såldes till tur- 
karnes och persernas seraljer. Julius Pedersen 2 uppgiver, att ympningen 
sedan långliga tider utfördes i Indien av braminer på så sätt, att i en 
med kniv utförd hudripa inlades en bunt bomullstrådar genomträngda med 
intorkad koppmateria, som var taget från framkallade koppor. Den på 
1700-talet metodiskt utbildade koppympningen leder sitt ursprung från 
Konstantinopel. I början av nämnda århundrade utövade en gammal 
grekiska, »la vieille Thessalienne», från Philippopolis i Thessalien en om¬ 
fattande praktik i koppympning. Hennes namn har icke gått till efter¬ 
världen, men uppenbarligen bör hon i medicinens historia intaga en plats 
vid sidan av serologiens stormän. »Gamla grekiskan uti Konstantinopel, 
skriver David Schultz, giorde med en nål några punkturer på pannan, 
kindbenet, hakan, fot- och handlederna: Då blodet syntes, hälde hon 
1 Af den svenska kopplitteraturen inskränker jag mig här till att citera: 
1) C. J. Lilljebjörn, Om skyddsmedlen mot Smittkoppor, Hygiea 1872. — 2) O. Medin, 
Smittkopporna och vaccinationen i Sverige. Hygiea 1896. 3) E. W. Dahlgren, hörteck¬ 
ning öfver svenska skrifter angående smittkoppor, inokulation och vaccination. Hygiea 1896. 
2 Kopper og Koppeindpodning, Kjobenhavn 1896. 
