LINNÉ OCH ABRAHAM BÄCK 
I09 
äfter modren och corticale äfter fadren. Där af hafwa blifwit så många 
Species Ranunculi foliis hellebori, alia foliis Aquilegiae, alia foliis Nigellae». 
Med hänsyn till utvecklingsläran gäller ju Linné såsom den avgjorde an¬ 
hängaren av formernas konstans. I ovanciterade yttrande finnes otvivel¬ 
aktigt en tendens till uppfattning av en utveckling. 
Det bristande intresset för politik hindrar naturligtvis icke, att de 
båda vännerna äro känsliga inför de stora händelser, som utspelas i det 
upprörda tidevarvet. Båda hade ju mycket nära förbindelser med sam¬ 
hällets spetsar och lade i dagen stor personlig sympati för de ledande 
hattarne. Här och var förekomma i breven temperamentsfulla utrop, som 
sannolikt framkallas av de yttre tilldragelserna. Så heter det på ett ställe: 
»jag blef rätt bestört af novellen, så att jag ej mera orkar skrifva, o 
tempora, o mores». Eller på ett annat ställe: »Kiäre tresta mig något 
uti desse tiders conjunkturer, som här se uth så förbistrade, at man mister 
både hog och lust; här höres ej annat än ondt; och enda hoppet är at 
allt ondt giöres här wärre och det goda förtiges» (1746). I anledning av 
Lovisa Ulrikas misslyckade revolutionsförsök den 21—22 juni 1756 skriver 
Linnaeus, som i ett omedelbart föregående brev energiskt försvarat sig 
emot utspridda rykten, att han liksom Ihre skulle vara »myssa», följande 
i brev till Bäck 3 /s 1756: »Ut vales mi fratercule, cur siles? Tu solus 
in aula superstes, laetor ex animo quod nullo modo inquinatus fuisti con- 
tagio aulae, servet te Deus incolumen in lubricis Aulae scalis». (»Min 
kära bror! Om du är vid god hälsa, varför skriver du inte? Du är 
den ende som är kvar vid hovet. Jag glädes i mitt sinne, att du icke 
på något sätt blivit fördärvad genom din beröring med hovet. Må 
Gud bevara dig oskadd i de hala hovtrapporna!») Det bekanta upp¬ 
trädet den 30 jan. 1754, då Linnés store gynnare och vän, C. G. Tessin, 
i egenskap av kronprins Gustafs guvernör kom i en häftig tvist med 
konungaparet, skymtar även fram i skriftväxlingen. Den 4 / 2 17 54 skriver 
nämligen Linnaeus: »Det är mig alt för okiärt om C. Tessin, det har 
warit länge i deliberation; det giör intet godt. jag fruchtar det hielpes 
intet; conclusionen är ledsam, alt är beklageligit. Gud låte intet M. Br. 
winna dylikt för sitt nit. Gud alsmäktig styre alt till det bästa, håren 
resa sig på mitt huvud». Yttrandet bekräftar Linnaeus’ egen utsago, 
att han var sin överhet väl tillgiven. Gustav III:s revolution 177 2 hälsar 
Linné på följande sätt: »Alla sjunga jubilaeum över hans Maj:t, jag högst. 
Gud hvälfver menniskornas flesta öden genom konungarne. En konung, 
så stor menniskioälskare, är ej i Europa; har ock knapt varit till». 
Det är för övrigt en brokig skara av gestalter, som träda fram eller 
skymta förbi i breven. Före Linné hade naturen varit en förseglad bok 
för människan i gemen. Hans skrifter hade öppnat den stora allmänhetens 
ögon för naturens skönhet och väckt intresse för dess studium. Hans 
