I 2 6 
NILS SVEDELIUS 
varat fram till 1880-talet, då årsringarna åter ökat i bredd, så att de då 
äro från 3—4 mm. ända upp till bortemot 1 cm. De meteorologiska 
tabellerna för Uppsala från denna tid visa icke med hänsyn till tempera¬ 
tur eller nederbörd något anmärkningsvärdt, som kunde förklara detta på 
grund av allmänt klimatiska orsaker, utan denna hämning i tillväxten får 
tydligen tillskrivas rent lokala orsaker. Man tar väl ej allt för mycket 
fel, om man antager, att dräneringsförhållandena, som i denna trädgård 
alltid varit dåliga, under dessa år varit alldeles särskilt ogynnsamma för 
att sedan på 1880-talet förbättras, så att trädens tillväxt åter kunnat skjuta 
fart. En annan kanske naturligare förklaring vore ju också, att träden på 
1850-talet blivit kraftigt stympade. Vilken, som är den riktiga, måste tills¬ 
vidare lämnas därhän. 
Dessa bägge almars ålder (95 — 105 år) visar, att de ha kunnat 
växa upp i skygd under de linnéanska häckarna. Jämte möjligen den 
här borttagna asken voro de emellertid de enda av de nu bortgallrade 
träden, som kunnat göra det. Några Linnéminnen voro de naturligtvis 
i varje fall alls icke, då de ju härstammade från början av 1800-talet. 
Som ovan anförts nyplanterade Östgöta nation redan år 1817 en 
hel del häckar i trädgården, nämligen »Robiniahäckar» 1 på baksidan och 
»norra sidan utmed hela planket», samt omplanterade icke mindre än 4 
spiraeahäckar »på framsidan», på samma gång gräsmattan höjdes. Ungefär 
från denna tid härstammade de här på kortsidan bortgallrade träden, och 
häckplanteringen och gräsmattshöjningen visa ju, att trädgården redan då 
fick genomgå genomgripande förändringar. 
Som slutresultat av denna undersökning framgår alltså, att den 
största delen av de nu bortgallrade träden härstammade från en relativt 
sen tid, mitten av 1800-talet, och tydligen blivit planterade av öst¬ 
götarna under en tid, då trädgården i enlighet med tidens smak allt mer 
förändrats till engelsk park. Endast de på kortsidan av area perennis 
mot Svartbäcksgatan stående träden voro från en något äldre tid, från 
början av 1800-talet. Några linnéanska planteringar voro de naturligtvis 
alls icke. 
Borttagandet av träden var en nödvändighet icke blott för åter¬ 
ställandet av häckarna efter den hårlemanska planen, utan var över¬ 
huvud taget även en förutsättning för inplanteringen av växter å areorna, 
på grund av den beskuggning och rotskottbildning, som de orsakade. 
1 Dessa »Robiniahäckar» bestodo naturligtvis icke av den växt vi nu benämna robinia 
eller falsk akacia (Robinia pseudacacia), som i Uppsala knappt är härdig och ej heller bru¬ 
kas som häckväxt, utan av karagana eller s. k. sibirisk ärtbuske (Caragana arborescens), 
som pa 1700-talet inkom till Sverige — som det säges — hit hemförd av från rysk fången¬ 
skap hemvändande karoliner. LlNNÉ benämnde denna häckväxt Robinia Caragana, och 
härav far häckarnas benämning i östgötarnas protokoll sin naturliga förklaring. 
