TYCHO TULLBERG 
5 
Svenska Linnésällskapets bildande 1917 utsågs han till dess ord¬ 
förande, och följande år kallades han till dess förste heders¬ 
ledamot. 
Genom Tycho Tullbergs bortgång har den biologiska forsk¬ 
ningen förlorat en av sina mera betydande märkesmän, en för¬ 
lust som väckt förstämning inom vida kretsar i vårt land. Ty 
hans vetenskapliga gärning och hans insats såsom lärare i zoologi 
och vän till den studerande uncrdomen vid nordens äldsta uni- 
versitet hava varit av beskaffenhet att tillförsäkra honom en var¬ 
aktig och mycket framstående plats bland alla samtidens zoolo¬ 
ger och universitetslärare. Generationer av svenska forskare, 
lärare och läkare, vilkas första utveckling han omhandhaft och 
av vilka många under hans ledning förts in på självständiga ve¬ 
tenskapliga studier i olika riktningar, skola ägna minnet av den 
bortgångne forskaren och opartiske, alltid välvillige och rättvise 
läraren och vännen en varm gärd av vördnad och tacksamhet. 
Ty genom hela sin personlighet, sin grundlighet, sitt sannings¬ 
sökande, sin frihet från självförhävelse, sitt brinnande intresse för 
sin vetenskap och ej minst för allt, som anses vara gott och 
stort här i välden, var Tycho Tullberg redan likasom skapad 
att vara en ungdomens ledare och att vinna dess sympati, akt¬ 
ning och kärlek. 
Ättling i rätt nedstigande led av Linné hade Tullberg redan 
som barn naturforskareblodet i ådrorna. Den vidsträckta, av 
gamla Fyrisån i många krökar genomflutna Upplandsslätten med 
dess blomster, insekter och fåglar lockade barnet oemotståndligt. 
Som yngling vidgades efter hand hans forskningsområde, och nu 
finna vi honom med bössa på axeln och insektshåf ströva vida 
omkring antingen åt Mälaren, till Flottsund, Vårdsätra, Lurbo 
etc., eller kanske hälst åt motsatt håll till Linnés Hammarby, 
förfadrens gård, där på den tiden hans morbroder jägmästar C. 
Ridderbjelke hade sitt hem, en man af gamla stammen med ned¬ 
ärvd kärlek till natur och jägarliv. I denna minnesrika trakt, 
där snart sagt varje träd och blomster syntes honom vittna om 
