20 
HJALMAR THÉEL 
Tullberg måste ha’ stått idealet av en inspektor mycket nära. 
Initiativrik, god och faderligt välvillig, gästfri i hög grad, glad 
med de unga och allvarsord när så behövdes! Alla, äldre och 
yngre, kunde med fullt förtroende öppna sina hjärtan för honom, 
ty de kände att de i honom hade en vän, som aldrig svek. 
Om förut på bemärkelsedagar visserligen oskyldiga men rätt 
uppsluppna fäster med spex, sång, visor, tidningar etc. varit för¬ 
härskande och allt framgent ej voro utdömda — ty Tullberg 
var en människa, som förstod ungdomens livsglädje och sättet 
varpå den tog sig ett uttryck — så skriver dock omnämnda för¬ 
fattare: »Den Tullbergska perioden av nationens historia är de 
stora solenna fästernas tid. Den får sin särskilda karaktär av 
höghet och lyftning därigenom. Stora minnen i vårt folks eller 
universitetsstadens liv få ej gå förbi, utan att de ock ställas fram 
levande och friska inför nationens öga. Något motstycke härtill 
har ingen föregående period av vår nation att uppvisa». 
I en inspektörs åliggande ingår som bekant att närvara vid 
de s. k. landskapen, då nationens angelägenheter dryftas, och då 
betyder hans inlägg i förekommande frågor mycket. Tullberg 
försummade aldrig, om det var honom möjligt, att infinna sig 
på dessa och att med intresse följa diskussionen och deltaga i 
densamma. Likaledes väntade man av en inspektor, att han vid 
högtidliga tillfällen skulle föra nationens talan, och Tullberg gjorde 
detta gerna dels och oftast i bunden men även i obunden form. 
Vid den högtidsakt, varmed Upplands nation hugfäste minnet av 
sina egna bortgångna den 27 september 1902 genom att på 
nationsgraven resa en enkel minnesvård av uppländsk granit, höll 
Tullberg ett högstämt tal, som är betecknande för hans ärliga 
forskaresinne. Jag kan endast citera några få ord av detta tal, 
vilka tilltala mig mest: . . . »Mänsklig vetenskap räcker emeller¬ 
tid ej till att visa, varifrån livet kommer eller vart det går, när 
döden avslutar det här på jorden, lär ej heller någonsin komma att 
visa det. Men där vetenskapen slutar, tar tron vid, genom gravens 
natt strålar hoppets morgonskimmer och över tro och hopp står 
kärleken, som ej kan tillfredställas utan tanken på ett återse¬ 
ende . . . .» Denna ödmjuka bikt av en naturforskare, som hela 
