HJALMAR THEEL 
2 2 
som Tullberg vid högtidliga tillfällen höll t. ex. vid invigningen 
av Upplands nations gravvård, vid invigningen av samma nations 
nyrestaurerade nationshus men framför allt vid filosofie doktors- 
promotionen i Uppsala d. 31 maj 1894, då han fungerade som 
promotor. Detta versifierade, stora och tankedigra tal väckte 
ett berättigat uppseende. Utrymmet tillåter ej att återgiva an¬ 
nat än några brottstycken — början och slutet —, båda beteck¬ 
nande för Tullbergs högstämda skaldekonst och hans sannings¬ 
sökande. 
Den, som med vaket öga ser naturen, 
Han finner strid i varje världens vrå, 
Så långt som jord och luft och vatten nå, 
Så långt de trängas: växterna och djuren. 
Och gamla anor äger denna strid; 
Den tändes i en fjärran, fjärran tid, 
Då livets gnista först vid jorden rörde, 
Och under tid, den ingen mäta kan, 
Med ständigt ökad låga striden brann. 
Fast mänskligt öra än dess brus ej hörde. 
Men allt som striden växer, träder livet 
I nya former fram, som segrar vinna 
Att se’n besegras, falla och försvinna 
För andra, dem ett högre mått blef givet. 
Och huru former hopas led vid led, 
Allt mer sig höjer varelsernan ked, 
Tills mänskan stiger fram ur stridens vimmel, 
Sitt huvud lyfter över jordens grus 
Och gläds åt fågelns sång och skogens sus 
Och vänder blicken hän mot solig himmel. 
Ej någon än den platsen nämna kan, 
Där hennes vagga stod: i söder, norden! 
Om på en än befolkad del av jorden, 
Om i ett land, som längesen försvann 
I oceanens tysta, djupa vågor! 
Men var den stod, kring henne stridens lågor 
I rastlös iver jagade varann. 
