TYCHO TULLBERG 
Och mänskan själv av otämd stridslust brinner, 
Där re’n i stridens medelpunkt hon står, 
Och vapen äro ju de första spår 
Av mänsklig flit, av mänsklig konst man finner. 
Och inom kort hon stridens ledning tog, 
För henne trädens jättar snart sig böjde, 
Hon herre blev på höjd, på fält, i skog, 
Och hennes kölar hav och sjöar plöjde. 
Mån I, som träden nu i livet ut, 
Det steget taga under fast beslut 
Att uti mänsklighetens stora strider 
Blott följa sanningens och hjärtats röst, 
Och när det gäller strid i eget bröst, 
Ej fråga efter huru hårt det svider, 
Men utan skoning rycka bort den brodd, 
som skjuter upp av själviskhetens sådd. 
Om så I kämpen, ha’n I ock er lön, 
Hur ojämnt lyckans lotter än må falla; 
Vid fyllda plikters ljus blir dagen skön — 
O måtte skön den bli för eder alla! 
Jag har även antytt, att Tullberg var konstnär. Han var 
en synerligen skicklig tecknare och mycket bevandrad i perspek¬ 
tivläran, varom vittna dels talrika avbildningar i hans vetenskap¬ 
liga skrifter dels att han under en tid tjänstgjorde som ritlärare 
vid flera institutioner i Uppsala. Hans verkliga konstnärsbegåv¬ 
ning framträdde dock bäst i hans träsniderier, vilka voro be- 
undransvärt väl utförda och vilka vid utställningen av akademi¬ 
kernas konst i Uppsala väckte berättigat uppseende. Mest in¬ 
tresserade han sig för att i trä utskära djur t. ex. hästar, lejon, 
hjortar, renar m. m. En stav, i vilken han inskurit en stor 
mängd gnagaretyper är i sitt slag ett mästerverk. Anda in i 
det sista fördrev han tiden med att tillverka dylika skulpturarbe¬ 
ten. Det lider intet tvivel om, att Tullberg kunnat uppnå en 
