2 6 
JÖRAN SAHLGREN 
klart för varje kännare av vår litteratur och vårt språk. 1 Linné 
och hans skola har säkerligen varit ett av de viktigaste bålver¬ 
ken mot såväl fransk-klassicitetens som nyromantikens stilideal. 
Detta vad prosan beträffar. Och hur är det med poesien? Går 
det icke en tråd mellan naturlyriken i Linnés reseskildringar och 
den noggranna naturskildringen i »Fredmans sång n:r 64 om 
Haga». 
Fjäriln vingad syns på Haga, 
Mellan dimmors frost och dun, 
Sig sitt gröna skjul tillaga, 
Och i blomman, sin paulun; 
Minsta kräk i kärr och syra, 
Nyss av Solens värma väckt, 
Til en ny högtidlig yra 
Eldas vid Zephirens flägt. 
Haga, i ditt sköte röjes 
Gräsets brodd och gula plan. 
Stolt i dina ränlar höjes, 
Gungande den hvita Svan; 
Längst ur skogens glesa kamrar 
Höras täta återskall, 
Än från den graniten hamrar, 
Än från yx i björk och tall. 
Klingar icke detta, till prosa översatt, med samma toner 
som anslaget till en linnéansk reseskildring. Man jämföre föl¬ 
jande från skånska resans första sida: 
» Våren war nu förhanden, sedan wintren så draget sig un¬ 
dan, at han näppeligen hade några snöfläckar qwar i diken och 
skuggan. Sommaren hade ock föga fått fram några få af sina 
förelöpare, som endast fram tittade på södra sidan af renarna 
och på bägge sidor af wägen, der Gräsen begynte sticka up med 
sine gröna blader; men inga örter hade ännu wågat uppsätta 
något blad utom Alchemilla — — och Potentilla — —, som i 
dag först wisade sig. Icke hade eller något Trä wågat slå ut 
sina blader, mer än Krusebärs-busken — —, som äfwen först i 
dag öpnade sine knoppar och framsläpte sina blad. Ingen blomma 
1 Jag behöver i detta sammanhang blott nämna namnet Samuel Ödmann. 
