LINNÉS TALSPRÅK 
35 
nen som namn på blåbär. I Flora sv. 1745, nr 313 anför han 
från Smål. namnet slynnon . Linné synes efter lapska resan 
helt lagt bort det sydvästsmåländska slynron. 
Wigforss anf. st. förklarar r -formerna av ordet genom hän¬ 
visning till sv. dial, slinnor, slimier (Rietz). Han glömmer att 
dessa äro pluralformer till en sing, slinne eller slinna. För öv¬ 
rigt förekommer ej denna jduralböjning i S. Hall., Skåne och 
Smål. På detta sätt kan sålunda ej r-formerna förklaras. En 
möjlighet är att de bildats efter andra bärnamn på -ron t. ex. 
smultron, (hjortron), tistron. 
speta (upp skinn) s. 157 (Östra hd, Gadd; Ydre, Rääf). 
spin ge ’späntved’ s. 157 (Vg., Sm., Blek., Rietz; Östra hd, 
Gadd; S. Möre, Linder). 
strok ’strömdrag’ s. 57 (Östra hd, Gadd; Ydre, Rääf). 
supesmat ’supanmat’ s. 59, 62, 64 (Östra hd, Gadd). 
tippa (håret) s. 135, 204 (Västbo, Rietz). 
tuf ’tuva’ s. 74 (S. Möre, Linder). 
tåstade 'flåsade' s. 143 (Sm., Hall., S. Möre, Linder; Västbo, 
Sv. landsmål 2:9, s. 32, NÖ Skåne). 
ullen ’yllen’ s. 149 (Östra hd, Gadd). 
vipp ’vippa’ s. 187 (Sm., Rietz). 
åsarna ’medarna’ s. 193 (Östra hd, Gadd). 
Föregående framställning har visat att Linné år 1732 talade 
sin hembygds dialekt tämligen oförfalskad. Än mera bindande 
bevis härför hoppas jag få framlägga sedan jag företagit en pla¬ 
nerad undersökning av den moderna dialekten i Stenbrohults 
socken. 
Jag vill sluta denna lilla uppsats med att påpeka, att 
det just är talspråksorden och talspråksvändningarna som mest 
bidraga till den personliga, enkla och friska stilen i Linnés skrifter. 
De poetiska blommorna i Linnés stil äro ej rosen och löv¬ 
kojan. Hans stilistiska bukett är virad av sådana blomster som 
andromedan, blåelden och nyponblomman. 
