37 
OLOF CELSIUS D. Ä. OCH FLORA UPLANDICA 
nelse till långa tijder, på dett, att af en så stor Patron, jag uti 
många Nyåhrsdagar kan hafwa mig att hugna.» 
Denna ur ett djupt tacksamt hjärta framsprungna dedikation 
var riktad till teologie professorn i Uppsala, D:r Olof Celsius, 
som den i januari 1730 erhöll Linnés ovannämnda arbete i ny- 
årsgåva. Bekant är huru Linné under vårterminen 1729 haft att 
kämpa med ekonomiska svårigheter, vilka hotande ställde honom 
inför nödvändigheten att för sitt uppehälle lämna akademien. Det 
var då Celsius räckt honom en hjälpande hand. Bekantskapen 
hade skett på våren samma år, varvid Celsius erfarit Linnés 
kunskaper och beläsenhet i den vetenskap, vari han själv var väl 
bevandrad, botaniken. Linné var då en 22-årig yngling, Celsius 
den redan grånade vetenskapsmannen. Båda besjälades de av 
lidelsefull kärlek till örtkunskapen, och denna blev dem emellan 
ett föreningsband, som ledde till samarbete, utmynnande i till¬ 
komsten av ett för den tiden epokgörande verk, Flora Uplandica. 
Innan vi närmare skärskåda detta intressanta skede av bota¬ 
nisk forskning, samarbetet mellan Linné och Celsius, må det till¬ 
låtas mig att förutskicka en konturteckning av Celsius såsom 
botanist. 
Celsii namn bildar avslutningen på den rad av förlinnéanska 
botaniska forskare, som inledes med Frank och räknar såsom 
representanter de berömda auktorerna Bromelius, Tillandz och 
Olof Rudbeck, fader och son. Celsius är den siste målsmannen 
i vårt land för den botaniska patristiken. 
Celsius var som botanist autodidakt och amatör. Officiellt 
företräddes naturvetenskapen vid Uppsala akademi under denna 
tid av Olof Rudbeck d. y., men denne hade, nedböjd av mot¬ 
gångar. som träffat hans ungdoms botaniska verk, vändt sin håg 
till filologisk forskning. Uppsalabranden 1702 hade förstört många 
års trägna förarbeten till hans och faderns monumentala Campus 
Elysius och farit illa fram med den akademiska trädgården. Den 
av tidens politiska förhållanden förorsakade penningknappheten i 
landet hade gjort det omöjligt att nöjaktigt avhjälpa de brister, 
som ännu på 1720- och 1 730-talen vidlådde densamma. Rudbeck 
hade som sagt funnit i sina filologiska och arkeologiska studier 
