9 ° 
SIMON BENGTSSON 
14. »N/da insectorum stora som plommon, flata på öfra 
sidan, rundade på undra sidan, öfwerdragne liksom med papp, 
hwita och hwassa i kanten samt fulla af maskar, som stodo helt 
tätt perpendiculert och parallelt, flöto på watnet i pussarna, på 
den widlyftiga och sidländta betes-marken (Maj 19.). Adjuncten 
wid Lunds Academie Mag. Burmeister lofwade och påtog sig, at 
utkläcka dessa sällsamme masknästen och sedermera sända mig 
Insecterna, då de fått sin rätta skapnad, at man måtte få weta, 
af hwad art desse sällsynte boen månde wara, eller om icke 
desse torde wara de samme, som här på orten döda köerna . . .», 
p. 72. — ». . . . Sökte jag widare efter de N/da Insectorum, 
eller maskeboen, som jag förr (p. 72) omtalt: men de funnos nu 
icke mera (30 Juli). Jag skulle önska, at Physic/ wille här äfwen 
göra försök med och gifwa dem åt köerna, ty dessa förekomma 
mig mycket misstänckta til en effect här på orten, som är så 
speciel, som de sjelfwa, emedan jag har aldrig sett dem på nå¬ 
gon annor ort . . . .», p. 399 f. I båda fallen är lokalen Chri- 
stianstad. -—- Omnämnas icke i Fauna Suec. Ed. II, men där¬ 
emot i Syst. Nat. Ed. X, p. 411 och Ed. XII, p. 664 under Dy- 
t/scus p/ceus, med följande ord: » Nidus natans mucrone eminente 
instructus », dock utan att stället i Skånska Resan citeras. Dessa 
»maskeboen» äro de egendomliga äggkapslarna av Hydrous p/ceus 
L. Linnés misstanke att de »döda köerna» har icke bekräftat sig. 
Hos de flesta, om icke alla, Staphyliner är nämligen underläppens (labium) terminala 
del eller den s. k. tungan genom en starkt utvecklad bindhud förbunden med mentum, vari¬ 
genom möjliggöres, att den kan skjutas fram och tillbaka samt mer eller mindre långt utanför 
munnen, vilket byggnadsförhållande når sitt extrem hos de talrika representanterna av släktet 
Stenus Latr. — av vilketäven Linné kände ett par svenska arter —- där »tungan» kan utsträckas 
till djurets omkr. halva längd. I spetsen bär den här två stora klubbformiga eller hjärtlika, 
tunnväggiga kroppar, och om än Linné icke har nämnt, var på kroppen djuren »sätta ut» 
de två små blåsorna, talar enligt min mening all sannolikhet för, att det just är dessa nu 
nämnda »blåsor» som åsyftas. De »upptäcktes» först nära ett halvt århundrade senare av 
fransmannen Olivier (1795) och ha sedan tilldragit sig stor uppmärksamhet samt varit stu¬ 
derade av flera forskare, senast och mest ingående väl av Meinert i hans skrift »Tungens 
Udskydelighed hos Steninerne» (Vidensk. Meddel. fra Naturh. Foren., Kjöbenhavn 1884— 
86 ). — Utanför Steninerna äro dessa bildningar tills dato, såvidt jag vet, påvisade endast 
hos ett fåtal släkten bland Kortvingarne, och det är möjligt, ja väl sannolikt därför, att 
LlNNÉ har här, liksom ofta eljes, väl mycket generaliserat sin uppgift i fråga om deras före¬ 
komst. Det gör emellertid anspråk på ej ringa intresse, att redan Linne observerat dessa 
små kroppar, och det är ett nytt bevis på hans såsom alltid skarpa iakttagelsegåva. 
