i o8 
C. A. M. LINDMAN 
och bisarra former, som mycket gamla exemplar av den vanliga 
skogslinden, Tilia cordata, pläga antaga: den låga huvudstammen 
blir ofantligt tjock, oformligt vidgad här och där, delvis liksom 
sprängd eller brusten och på många kuriösa sätt utbredd över 
block och bergväggar. Många av dessa åldriga träd vid Råshult 
måste hava stått där vid Linnés födelse, och man erinrar sig liv¬ 
ligt, att hans fader hade tagit sig namnet Linnaeus från en stor 
och ryktbar lind eller »linn», som i livstiden växte på gränsen 
mellan Stenbrohults och Vittaryds socknar. Även den var en 
»lindruin»; den bestod på sin höga ålderdom (i slutet av 1778, 
Linnés dödsår) av tre stora avdelningar, som ej skulle få lång 
tid att leva, ty enligt folktron murknade och föll den ena delen 
efter den andra, allt efter som de tre släkterna Lindelius, Tilian- 
der och Linné utslocknade (av dessa hade åtminstone Tiliander 
även tagit sitt namn efter »stenbrohults-linna»). En av de hög¬ 
sta och ståtligaste, lummigaste och tätaste lindgrupperna invid 
det nuvarande Råshult ses på bild 5. Den består av 8 starka 
stammar och är ungefär 20 m. hög. — En annan sevärdhet är 
en stor, skuggrik lund av ett nästan oblandat avenboksbestånd. 
Träden där äro ända till 3 dm. i diameter och interiören lika 
mörk som i en tät bokskog, se bild 6. — Även stora, vackra 
ekar finnas, delvis fristående på yppiga konvaljefält. Ännu längre 
mot söder utbreder sig en vidsträckt fuktäng, under slåttertiden 
prydd av en bland smålandsflorans grannaste blommor, de orange¬ 
gula slåttergubbarna, Arnica montåna (i andra svenska landskap 
vanligen kallad hästtibla). En sådan fuktig småländsk skogsäng 
är vanligen tillika en »tuväng», d. v. s. med stora tuvor av odon, 
krypvide, småbjörk och al. Den är alltid frisk och sval mot 
kvällarna och aromatiskt doftande. Dess vällukt kommer av små- 
björkarna (»luktbjörk») och odonriset. Linné hade ej så orätt, då 
han på äldre dagar skrev om ängarna i sitt kära Stenbrohult, 
att de »likna mer de härligaste lundar och blomsterrikaste träd¬ 
gårdar, än det de själva äro». 
Vi återvända nu till gårdsbyggnaderna, som närmast göra 
intryck av en ganska täck liten bondgård. Som redan antytts, 
är det gamla boställshuset från Linnés tid ej längre i behåll, men 
