C. A. M. LINDMAN 
II4 
ekbacksnatur, sammansatt av smärta, högstammiga träd av ek, 
bok, ask, lönn, lind, björk och något gran samt exponerad mot 
väster och följaktligen, som varje naturälskare vet, bestämd till 
ett hem för sångfåglarna och våra käraste vildblommor, sipporna, 
gullvivan, konvaljen, violerna, gökmaten — för att blott nämna 
vårfloran. 
Men dess värre är ej allt detta i Linné-lunden vid Råshult 
i ett sådant skick, som naturen bestämt och Linné-minnet har 
rätt att fordra. Av en liten polemik i Nya Växjö Bladet, n:r 
Bild 10. Råshult, sett från skogen väster om järnvägen. Fot. av förf. 
165, 167 och 170, oktober 1914, framgår vad som fattas. Länets 
hövding hade 1913 besökt Råshult och iakttagit, att Linné-parken 
vanvårdades, emedan obelisken för mycket doldes av träd och en 
del vanprydande träd ej blivit borttagna. Hushållningssällskapet 
anslog därför 400 kr. till parkens förskönande under 1914. Det 
första försöket medförde en oväntad effekt, nej låtom oss hellre 
säga: den väntade effekten, en god illustration till omöjligheten 
att »försköna» en så härlig naturprodukt som en svensk ekbacke, 
och ett exempel på hur det går, då en »park» med »gräsplaner» 
och »blomsterrabatter» skall anläggas i en lund med dess fagra, 
för varje ovarsamt ingrepp ömtåliga markflora. Sedan grässvålen 
