ETT BESÖK VID RÅSHULT 
II 5 
upprivits och omstjälpts, stod marken i vår Linné-lund sandig och 
kal; den torra sommaren 1914 gjorde vad den kunde, och sedan 
matjord pålagts, gick det som man kunde vänta: man fick fram 
ett mellanting mellan ett orensat trädgårdsland med sina mållor 
och andra ogräs, och en mager trädesåker med sin kamomill, 
sin timotej, styvmorsblommor och gräs, som ej höra vildmarken 
till; allt för många träd fälldes, den ömtåliga marken fick ej längre 
sin sekelgamla skugga, eftersom allt för stor areal blev kalhuggen, 
se bild 10, och ingen undervegetation eller snårväxtlighet fanns 
kvar, just den nivå av ekfloran, som ger en dylik lokal ett så 
säreget behag och de häckande småfåglarna så mycken tillflykt 
— måbär, try, olvon, hagtorn, slån, nypon, björnbär, alla dessa 
mästerverk av naturens konstnärshand. Den avsedda förskön ingen 
var alltså missriktad, den blev en förödelse, som endast genom 
grundlig omläggning av hela metoden så småningom skall kunna 
gottgöras. Den ursprungliga lunden trivdes på denna varma väster¬ 
sluttning under trädens lövvalv, men de olyckliga »prydnadsväxter», 
som nu emot naturens och rimlighetens lagar inplanterats, — 
rosor(!), små ädelgranar(fl), en lång linje tujor(!!!), dessa främlin¬ 
gar i både estetiskt och fysiologiskt avseende kunna ej uthärda 
här eller spela någon annan roll än att vanpryda och skräpa. 
Vi få tills vidare hoppas, att sedan »rabatterna» slopats, ädel¬ 
granar och tujor förjagats från den plats, där de så skärande 
disharmoniera, marken torvlagts med grässvål från Råshults vid¬ 
sträckta blomsterängar och konvaljefält, samt minneslunden av¬ 
stängts för den dagliga trafiken, skall tiden läka även dessa sår, 
och ekbacksfloran, lämnad åt sin egen förnyelsekraft, få i all sin 
skönhet bilda den naturliga och oefterhärmliga ramen kring Linné- 
monumentet. 
% * 
* 
Junikvällen var skön och lugn, aftonskyarna lätta och rosiga, 
små skurar av duggregn svalkade luften. Med dröjande steg 
lämnade vi den minnesrika platsen och voro snart åter på väg 
till Diö. Vidsträckta hagar och lövskogskullar utbredde sig mot 
öster, glittrande och ångande av de små skurarna och, då solen 
