C. A. M. LINDMAN 
116 
bröt fram, praktfullt färgade av regnbågar. Då livades plötsligt 
stillheten av gökens rop i fjärran, först svagt, sedan stegrat, och 
snart som en brusande sång, obeskrivlig i sin hänryckning och 
sitt välljud. Det var ej gökens välkända, mekaniska galande, ej 
den melodiska men entoniga upprepningen av samma ters, — den 
fågelsång, som nu med undersköna toner tillropade oss ett farväl 
från Råshult och dess minnen, var en av de så att säga över¬ 
jordiska naturuppenbarelser, som någon enda gång låta sig ses 
eller höras; det var en sjungande själ, sällsynt uttrycksfull, säll¬ 
synt skön och klangfull till sitt instrument, men framför allt utrustad 
med en till människans hjärta trängande sångarkonst ur djupet 
av ett lidelsefullt och överlyckligt naturliv; det var sång med 
själen, ej blott med stämman, därom vittnade de hos en galande 
gök så oväntade nyanserna, de fina kadenserna och detta passio¬ 
nerade crescendo, som vitt kring den härliga trakten energiskt 
framjublade — vad? Sin lycka? Eller vår? Ar måhända den 
galande göken i Stenbrohults avlägsna, drömmande nejder en 
eldigare, en själfullare sångar-ras än i andra svenska trakter? 
Sjöng han så även i gångna tider, då den yngling växte upp, 
som från det ringa hemmet i Råshult skulle nå ärans höjder och, 
viss om sin kallelse, skriva vetenskapens lagar? Var det väl där¬ 
för, som Linné i anteckningarna om sina levnadsöden omtalar sin 
födelsedag med dessa ord av djup naturkänsla: »just i wackraste 
wåren, då giöken utropat sommaren . . .»? 
