6 
TYCHO TULLBERG 
sorg och afsaknad, som hände mig och min k. hustru i går kl. 
3 eftermid. att ifrån oss rycktes genom en oförmodlig och hastig 
död, det lilla wackra Diuret Agathé, som Herr Brukspatronen 
täckts så gunstigt förära oss, och som warit så mig, som besyn¬ 
nerligen min hustru så alt förkiärt och behageligt, at intet diur i 
werlden någonsin (warit) kärare ibland alt lefwande jag ägt och 
änteligen mistat; näst mine barn, tillstår jag att ingenting gått 
mig mer till hjertat. 
Jag blifwer rättnu rädd och ledsen att hafwa några ange¬ 
näma indiandska Diur, ty deras mistande rörer mig så hierteli- 
gen, att de förkorta min lefnad, detta aldra mäst. 
Min hustrus heta tårar och mina läskas med den del Hr 
Brukspatronen säkerligen tager deruti. Gud bevare Herr Bruks¬ 
patronen ifrån sorg öfver allt det sig kiärt är. 
Jag förbi. 
Edle och högaktade Hr Brukspatronens 
Upsala 1767 ödmjuke tjenare 
d. 13 Novembr. Carl Linné.» 
Men Linnés kärlek för djuren sträckte sig icke blott till de 
större. Det säges, att han gärna i sitt rum hade syrsor, som 
sjöngo honom till sömns om aftonen, och blott när de blevo allt¬ 
för talrika, kunde han förmå sig att med gift taga en del av- 
daga. 
På tal om Linnés djur torde också förtjäna omtalas en liten 
historia om en av hans hundar. Den här ifrågavarande hunden 
«r> 
var särdeles stor och Linné mycket tillgiven. Han följde sin 
husbonde vart denne gick och även i kyrkan. Nu brukade Linné 
ofta gå i kyrkan, då han var ute på Hammarby, och på vägen 
dit vilade han alltid på en bestämd sten för att röka en pipa. 
Pipan gömdes sedan under en buske för att åter upptagas på 
hemvägen, och färden fortsattes till kyrkan. Därstädes stannade 
han vanligen en timma, men då han tyckte, att prästen predikade 
alltför länge,' gick han sin väg, naturligtvis åtföljd av hunden. 
Småningom vande sig hunden vid detta, och slutligen tog han sig 
för att, då Linné av en eller annan orsak ej besökte kyrkan, på 
