TYCHO TULLBERG 
I 2 
Önskan, som han kunde uppfylla, svarade hon rätt och slätt, att 
hon önskade, det H. M:t ville låta folket sitta av, torka sina klä¬ 
der och intaga några förfriskningar. Konungen rynkade väl pan¬ 
nan vid detta något oväntade svar, men stod vid sitt ord, och 
betjäningen fick till sin stora glädje hälla vattnet ur sina stövlar 
och vid en sprakande spiseleld torka sina genomvåta kläder samt 
förfriska sig på bästa sätt med mat och öl. 
Det är nog mycket möjligt, att fru Linné stundom kunde 
giva sin man en liten tillrättavisning, då han någon gång tog sig 
en eller annan frihet, som föga överensstämde med hennes ord¬ 
ningssinne. Så hände t. ex., att då Linné en gång skulle hava 
en bjudning och en av gästerna råkade anlända något för tidigt, 
denne och Linné kommo i ett så livligt samspråk, att de, helt 
och hållet glömmande bjudningen, togo sig för att på det sanno¬ 
likt renskurade golvet med kol upprita en mängd figurer för att 
upplysa diskussionen. Dylika tilltag torde för litet var av hus¬ 
mödrar förefalla en smula förargliga, helst då främmande väntas. 
Det synes också varit vanligt, att Linné, då han ville köpa nå¬ 
got åt sina döttrar, gjorde detta utan att nämna något därom 
för sin hustru, men ingalunda kan man härav draga den slutsat¬ 
sen, att han på något sätt fruktade henne eller »stod under tof- 
feln». Det sätt, varpå han härvid gick till väga, tyckes snarare 
utvisa lust att bereda henne en liten överraskning, än någon fruk¬ 
tan, att hon skulle hindra honom. Det var också icke endast 
med presenter åt barnen, han överraskade sin hustru. En gång, 
då hon bedt honom köpa sig litet sidensars till en bindmössa, 
kom han hem med ett helt stycke gul sidensars. Vad hon sade 
om den saken, är icke bekant, men hon gjorde sig härav bland 
annat en kappa, som ännu finnes kvar (fig. 8). 
Det är naturligt, att Linné, som så helt och hållet ägnade 
sig åt sina vetenskaper, ej skulle hava mycket sinne för hushållet 
och vad därtill hörde. Det berättas också, att han en gång, då 
en dräng kom med häst och släde för att hämta honom, frågade 
denne: »Vem ä’ I?», då mannen upplyste, att han var Herr 
Archiaterns egen dräng. Mycket antagligt är, att det, i följd 
därav att Linné så helt och hållet överlämnade husets förvaltning 
