I.INNK OCH UPPSALA 
alt goclt, Hogwordige Hr Doctoren mig så oförskyldt bewisat, 
borde den wara af röda Gullet, men hwar tager jag guld i Öknen? 
jag vill finna på någott sådant, som jag offta förnummit Högwördige 
Hr Doctoren mehr aestimerat än guld, neml. några små och för¬ 
gängliga örter, som fuller om wintren förfalla, men hwar sommar 
komma igen, upwisandes den store Skaparens mästerstycke. 
Pä desse få blad är handlat om den stora analogie, som be- 
finnes emällan örter och Diur, i dett de på lika sätt föröka sitt 
slächte. Och hwad jag härom i enfaldighet skrifwet, beder jag 
gunstigt måtte uptagas.» 
Även på den nutide läsaren utövar själva avhandlingen en 
fascinerande verkan, såsom redan torde framgå av inledningen, 
som jag här tillåter mig citera: »Om wårtiden, då den ljufwa 
Solen kommer närmare till wårt Zenith, upwäcker hon dett lif uti 
alla kroppar, som om den kalla wintren liggat qwäft. Sij då 
blifwa alla Creatur friskare och hurtigare, som om wintren gådt 
tunge och kulne; Sij då begynna alla foglar siunga och qwittra, 
som om wintren warit tyste; Sij då komma alla inseeter fram 
utur sina gymslor, uti hwilka de om wintren liggat halfdöde; Sij 
då spritta alla örter upp och alla trädh grönskas, som om wintren 
woro förwissnade, ja själfwa menniskian får då liksom ett nytt lif. 
Ty sade Plinius eij owijsligen: 
Sole fiihil iLtilius. 
Denna Solen giör en sådan frögd uti allas lif, att dett är 
osägeligt; då syns huru Orren och Tiädren spela, fiskarna leka, 
ja all diur gå i brunst. 
Omnia ver'e uigent et veris tempore florent 
et to tus fervet veneris dulcedine mtmdusi 
Ja kärleken angriper sjelfwa örterna, då ibland dem både 
mares och foeminae, ja siälfwa Hermaphroditerna hålla sina nup- 
tias, hwilket är dett jag nu satt mig före omtala — — —.» 
Dessa ord äro alltså de, med vilka Linné inleder hela sitt 
\'åren är bloinstringens tid, allt livas och blomstrar om ^■åreu. 
Och över allt på var jord av ljuvelig älskog det sjuder. 
