32 
EINAR LONNliERG 
jande ord; »Så såg jag honom högrest till gestalten, magerlagd 
och med långt, mörkt hår, till anletsdragen ganska lik porträtt 
av Johannes Rajus,^ med ödmjukt sinne, ej brådstört i omdömet, 
men likväl rask, på en gång fast och mogen, en man av gam¬ 
maldags heder och tro. Jag gladdes, då våra samtal genast vän¬ 
des till stenar, växter och djur; jag kände mig gripen av hans 
vetenskapliga iakttagelser, som han ej tvekade att vid vårt första 
möte meddela mig. Jag åstundade hans vänskap, och han väg¬ 
rade den ej, utan lovade sina tjänster i gengäld och fyllde sitt 
löfte i handling. Så odlade vi denna helgade vänskap utan av¬ 
brott i sju långa år i Uppsala, alltid med samma trohet, men med 
alltjämt ökad värme. Han var min bäste vän och jag hans.» 
Som bevis på den fasta lit och det djupa förtroende de båda 
unga männen hyste till varandra, må nämnas följande yttringar 
därav. När Linnaeus drog bort på sin färd till det för dåtiden 
så fjärran Lappland, insatte han i skriftligt testamente Arctaedius 
såsom sin huvudarvinge till alla manuskript och naturhistoriska 
samlingar, och denne utfäste sig att, om Linnaeus dukade under, 
utgiva vad han ansåg vara därtill lämpligt och värdt att publice¬ 
ras. Å andra sidan skrev Arctaedi, när han några år senare stod 
i begrepp att resa utomlands, till sin vän och anförtrodde honom 
sina böcker m. m. samt bad honom behålla dem, därest det ej 
skulle förunnas honom att återvända till hemlandet. En olycks- 
aning, som tyvärr gick i fullbordan. 
Den vänskap, som stiftades mellan de båda unga naturfor¬ 
skarna vid deras första möte och som varade lika innerliof och 
varm ända till dess den enes förtidiga död skilde dem åt, var 
otvivelaktigt av ofantligt stor betydelse för bådas utveckling och 
förkovran i vetenskapligt avseende. På samma gång var den 
också för dem en glädjekälla under deras ekonomiskt ganska be- 
kymmerfulla och torftiga studietid. Linné betygar det senare 
med sitt blomsterspråk: Med huru stor och ömsesidig förnöjelse 
beundrade vi ej vår vänskaps första framspirande knoppar, och 
huru gladdes vi ej åt våra själars lyckliga förening. De båda 
vännernas läggning och lynnesart var ganska olika. Linn?eus 
’’ John Ray, den framstående engelske naturforskaren. 
