LINNE OCH ARTEDI 
OO 
säger om sig själv, att han var »liten, yr, hastig, qvick». Om 
i\rtedi yttrar han däremot, att han hade ett mera anspråkslöst 
sinnelag och var allvarligare och uppmärksammare, långsammare 
till iakttagelser och i allting, men noggrannare. Linnaeus berömde 
sig av att vara mera snarrådig i utförandet av en sak, under det 
att Artedi till en viss grad var fallen för uppskov, men det hände, 
att han log åt sin vän, då denne ånyo fick upptaga arbetet med 
saker, som fallit honom ur minnet. Så uppstod en ädel tävlan 
mellan dem på de olika studieområdena. Linnaeus fann snart, 
att Artedi redan hade så långt försprång framför honom i alke¬ 
mien, att han misströstade att hinna fatt honom och därför helt 
avstod från dylikt strävande. I botaniken, om vilken Linnaeus 
dagligen vinnläde sig, blev han däremot segrare. På detta sätt 
tävlade de och ägnade sig med största iver åt den ena efter den 
andra av naturvetenskapens olika grenar, till dess att endera fann 
sig överträffad och erkände den andres mästerskap. »Båda käm¬ 
pade», säger Linné, »för att vinna seger på ichthyologiens om¬ 
råde, till dess att jag efter långvarigt arbete måste tillstå mig 
övervunnen och lämnade detta studium åt honom ensam liksom 
även läran om kräldjuren, däremot medgav han gärna mitt före¬ 
träde i kunskapen om fåglar och insekter. I mineralogi och 
läran om fyrfotadjuren (= däggdjuren) höllo vi jämna steg på 
studiefältet och arbetsnitet förblev hos båda.» När en gjort ett 
rön och meddelat den andre, eggades dennes avund. Var och en 
försökte bevara sin hemlighet, men ej för att länge förtiga den, 
ty deras inbördes vänskap kunde knappt låta en dag förgå, utan 
att den ene mälde för den andre, vad han uppdagat. 
»Denna tävlan, som blandade sig i våra strävanden, sporrade 
bådas flit och gav ny eggelse till arbetet. Icke en dag förgick, 
utan att den ene gick till den andre, låt vara att vägen mellan våra 
boningar var lång och skulle kunnat synas avhålla oss från att 
oftare råkas. Den ene talade om för den andre såväl medgång 
som motgång, allt som händt. Det var en tröst för båda att så¬ 
lunda ha en kamrat i ödets alla skickelser, och det var en ljuv 
lott att lika dela ondt och ijodt.» 
Ungefär så skildrar Linné sina och sin väns karaktärsdrag, 
3 -— 18349. I.iinic-Siillsk. Arsskr. II. 
