40 EINAR LÖNNBERG 
sade, att art kallas inom ichthyologien varje fisk, som är skild 
från alla övriga arter inom släktet på sätt, som han närmare de¬ 
finierade och utvecklade. 
Till följd av det fullständiga virrvarr, som rådde inom hela 
naturvetenskapen med avseende på namnen, var det av primär 
vikt för att ej säga nödtvång att bringa fasthet och reda i ter- 
minoloofi och nomenklatur. De båda ung^a forskarna hade också 
i hög grad vinnlagt sig härom samt även lyckats. Linné har 
vid flera tillfällen med stor skärpa och slagfärdighet framhållit 
nödvändigheten av namn och nomenklatur. Bl. a. säger han i 
Critica Botanica: om någon kände alla växter och deras egen- 
skaper, men icke gav namn åt dem, kunde han ej meddela andra 
sin kunskap. »Bonden igenkänner växter, kanske också djuret 
gör det, men vem av dem har något vetande om växterna? 
Därför yttrar Isiodorus Noinina si nescis, pe^^it et cognitio re- 
riim .» 
I sina nomenklaturregler visa Linné och Artedi största Över¬ 
ensstämmelse. De framhålla båda t. ex. att för varje släkte 
måste nyttjas blott ett och samma namn, som ej får överföras 
till andra släkten (ej ens från zoologiens till botanikens område 
eller tvärtom). Släktnamnet skall utgöras av ett ord (ej gärna 
sammansatt) av latinskt eller grekiskt ursprung, ett substantiv 
(ej adjektiv). Härtill kommo ytterligare en hel del regler. På 
samma sätt reformerades artnamnen efter liknande stränga regler, 
rigorösare t. o. m. än i nutiden. Det kan synas egendomligt, 
att ingendera av de båda reformatorerna under denna sin verk¬ 
samhet nådde fram till binomenklaturens Columbi-ägg, då de 
dock fastställt, att. varje djur eller växt skulle utmärkas med ett 
»släktnamn» och ett »artnamn». Orsaken till att de så att säga 
blevo stående framför målet utan att dock nå det torde ligga 
däri, att de voro alltför stränga i sina anspråk på vad de kal¬ 
lade artnamn. De ville nämligen, att detta skulle innebära och 
framhålla den egenskap, varigenom en art skiljes från en annan. 
Linné sade t. o. m.: artnamnet skall vid första ögonkastet ådaga- 
lägga arten, i det att det innehåller den artskiljande karaktär, 
som är inpräglad hos själva växten. Artedi uttryckte ungefär 
