KARL HEDBOM 
I o6 
ning ägt sin giltighet beträffande lyide och i8:de seklens yrkes¬ 
män av denna art. 
Ännu på 1700-talet, då så väl antiseptik som aseptik voro 
helt och hållet okända begrepp, hade kirurgen bruk för många¬ 
handa sårläkemedel. Därför är ej att undra på, när i ett ut¬ 
ländskt arbete av år 1753 upptogos mer än 170 växter, de flesta 
inhemska i Europa och lejonparten även hos oss, under rubriken 
vulneraria, d. v. s. sårläkande. 
Slutligen är att märka, att de gängse sjukdomarna under 
i7:de och i8:de seklen voro andra än vår tids nervlidanden. 
Rödsot, tyfoida febrar och frossor, koppor och skörbjugg bort¬ 
ryckte oräknade hundratusental av människor i blomman av deras 
ålder i Europas alla länder. Medellivslängden, som på midten av 
1700-talet i vårt land var 35 år, är nu förhöjd med nära 20 år, 
i det den är uppe på omkring 54. 
Samma år som vår första farmakopé utkom, trycktes eri av 
Linnés senaste avhandlingar, Canones Medici. Eörsta satsen där 
lyder: naturen är den bäste läkaren. Under åtta skilda perioder, 
vardera omfattande två terminer, kanske mer, hade Linné hållit 
sina berömda föreläsningar över dietetiken eller läran om männi¬ 
skans naturenliofa levnadssätt. 
Hygienen stod ej högt i Europa på Linnés tid, men med 
fullt berättigad stolthet kunde han själv om denna del av sin 
livsgärning fälla omdömet; »diaeten har aldrig någon trachterat 
på ett artigare sätt än Linnaeus». 
Det är också höjt över alla tvivel, att de livskraftiga frön, 
ur vilka den hälsobringande hygienens stolta träd spirat upp i 
vårt land, med ungdomsvarm hand såddes av Linné. 
HÄR OMNÄMNDA AV LINNÉ »CENSURERADE» 
MEDICINALVÄXTER. 
Blåklint, ringblomma (frukterna), nysört, prästkrage, hed¬ 
blomster, kattfot, gullris, tusensköna, ängshaverrot, kornfibla, grå- 
fibla, ängsvädd, åkervädd, groblad, skalleblomma, bäckgröna, 
ögontröst, åkermynta, dosta, pyramidsuga, brunört, hjärtstilla. 
