LINNE I HOLLAND 
151 
Ett gammalt tiilpanträd står där ännu, enligt traditionen planterat 
av Carolus Linnaeus, men för övrigt minner intet mera om Harte- 
camps stora tid. Men »när jag sluter ögonen och lyssnar till 
fågelsången, som här är så berömt mångstämmig och rik, tyckes 
den mig fylld av den försvunne, som ett par flyktiga somrar gick 
här som herre i sitt rike». 
Det var den 7 oktober 1737, som Linnaeus valedicerade 
Hartecamp. Under den kommande vintern flnna vi honom i Ley¬ 
den, i det intellektuella och lärda umgänget därstädes och under 
måttligare arbete återhämtande sig efter de gångna två årens 
påfrestningar. Van Roy en var han nu behjälplig med omordnan¬ 
det av den botaniska trädgården och Gronovius med utarbetandet 
av dennes Flora Virginica, vari Linnaei namn och principer blevo 
antagna. Själv utgav han bl. a. det viktiga arbetet Classes plan¬ 
tar mn, vari han såsom den förste framhåller skillnaden mellan de 
artificiella och det naturliga systemet och där han även genom 
uppställandet av ett antal »ordines naturales» lade grunden till 
det naturliga systemet, vars betydelse han klart insåg, men till 
vars utformande tiden ännu ej alls var mogen. 
Linnaei anseende var nu befästat, och han tyckes under denna 
sin sista vinter i Holland hava varit centralfiguren i de vetenskap¬ 
liga kretsar, han deltog i. Såväl hans »Egenhändiga anteckningar» 
som brev av Gronovius tala om en sammanslutning av en del 
forskare, vilka samlades varje lördag i de olika medlemmarnas 
bostäder, där då vetenskapliga frågor dryftades inom historia na- 
turalis, kemien, fysiken allt intill historien och antikviteterna. I 
denna club var, enligt vad Gronovius uppger, den unge Lin¬ 
naeus »president», och det torde nog därför icke vara orik¬ 
tigt att antaga, att det var han, som med sitt livliga sinne 
och sitt vidtfamnande intresse satte sin prägel på diskussio¬ 
nerna. 
Och så förgick vintern och våren bröt in. Då kunde Lin¬ 
naeus ej längre övertalas och lockas att stanna, ty hemlängtan 
hade gripit honom. Hans hälsa hade även lidit av klimatet och 
arbetet, och i maj 1738 lämnade han Holland för att efter ett 
besök i Paris anträda färden mot hemmet. 
