152 
ROB. E. FRIES 
Den bild, jag" här sökt giva av Linnsei år i Holland, har 
kanske varit alltför knapp och ofullständig, men tiden medger ej 
en utförligare behandling. I all sin korthet torde den dock, hop¬ 
pas jag, ge ett intryck av de förhållanden, varunder Linnaeus, för 
att använda ett något banalt uttryck, slog igenom och gjorde sig 
ett namn. Att detta kunde ske så hastigt och så fullkomligt, 
som fallet var, har sin grund i flera samverkande orsaker, vilka 
förvisso vore värda en utförligare analyserande granskning. Det 
räcker därvid ej blott att hänvisa till, att det egentligen var under 
de gångna studieåren i Uppsala, som reformverket utstakats och 
även i huvudsak utarbetats och att Hollandsåren i stort sett blott 
var ett förverkligande av ungdomstidens tankar och idéer. Det 
räcker ej heller att hänvisa till Linnsei geniala begåvning och 
enorma arbetsförmåga, ty genierna gå ofta fram oförstådda av 
samtiden. Djupare ligga orsakerna, och den viktigaste bland dem 
var, att tiden var mogen för Linnsei verk. Ty däri ligger de 
stora geniernas framgång, att de förstått tidens krav, att de känt 
och lidit av samtidens svagheter, och att de förmått att finna den 
lösning, som tillfället just krävde. 
Det torde vara en rätt så allmänt spridd uppfattning, att 
den förlinneanska tidens naturforskare föga uträttat till vetenska¬ 
pernas fromma, och att naturforskningen egentligen börjar med 
Linnseus. Denna föreställning, som har sin grund i bristen på 
historiskt sinne och som i all sin oriktighet själv bevisar Linnsei 
insats, håller vid närmare skärskådande ingalunda streck. När 
renässansens mäktiga rörelse kom med nya riktningar för det 
mänskliga tänkandet och strävandena, bröt även en ny epok in 
för naturforskningen. Studiet av naturen själv trädde i stället för 
studiet av antikens skrifter. Mängder av naturföremål, växter 
och djur, undersöktes också och beskrevos i de botaniska och 
zoologiska folianter, som lärda och framstående män utgåvo. Det • 
var därför en stor fond av vetande, som så samlats, ett enormt 
material, som hopbragts, när Linnaeus trädde fram, och själv var 
han den siste att förneka den insats, som redan gjorts. Med sin 
Bibliotheca hotanica, som han från Hartecamp utgav, har han 
också flätat en minneskrans åt sina föregångares verk och där. 
