LINNÉS RELIGIÖSA ÅSKÅDNING 
3 
filosofien och litteraturen, genom de ökade internationella förbindelserna 
och överhuvud genom de vidgade perspektiven på tankens och det prak¬ 
tiska livets områden, hade en ny frihetskänsla och en optimistisk betrak- 
o 
telse gripit sinnena. Ar 1689, toleransaktens år, kan sättas som gräns 
mellan religionskrigens generationer och upplysningens. Från slutet av 
1600-talet utbreder sig också upplysningen, med början i England, såsom 
en allmän europeisk företeelse. I England uppstår dess religionsfilosofi, 
den s. k. deismen, av vilken VOLTAIRE hela sitt liv var anhängare. 
I Frankrike blev upplysningen först verkligt internationell, men fick, i 
mycket genom sin ställning till kyrkan, ett materialistiskt drag (encyklo- 
pedisterna). I reaktion mot religionsfientligheten och förståndsmässighe- 
ten gav ROUSSEAU, inom parentes sagt en beundrare av Linné, åt upp¬ 
lysningen något av sin starka naturkänsla. VOLTAIRE, ROUSSEAU och 
Linné dogo samma år, 1778. Av tyska upplysningsmän må nämnas 
den lärde och snillrike filosofen Leibniz (i* 1716) och hans lärjunge och 
popularisator CHRISTIAN WOLFF (f 1754). 
Det fanns dock något, som störde optimismen och hotade att bringa 
oreda i de många ståtliga systemen, och det var det onda, begreppet 
taget i både fysisk, metafysisk och moralisk mening. Att så verkligen 
var förhållandet, visa de många dåtida theodicéer, som utkomma, och 
av vilka Leibniz’ från 1710 är den mest kända. Leibniz skall ha varit 
den förste, som infört själva termen i det filosofiska språkbruket 1 . Saken 
däremot är gammal och finnes under alla upplysningstider, i Kina med 
dess förståndsreligion, i den under 1700-talet mycket lästa, från grekiskt 
håll påverkade bibliska vishetslitteraturen och hos stoikerna, såväl de 
grekiska som de romerska, SENECA och MARCUS AURELIUS, för att här 
endast i förbigående nämna några historiska manifestationer av theodicé- 
problemet, av vilka upplysningstiden religionsfilosofiskt är beroende. De 
representera alla mer eller mindre den naturliga teologien, som också 
utgör theodicéens grund. Vid sidan av Leibniz’ theodicé kunna i detta 
sammanhang nämnas SllAFTESBURYS: The moralists (1709), och POPES 
lärodikt: Essay on Man (1734). Detta är den form av theodicéen, i vilken 
det onda har Guds allmakt och vishet till korrelat. 
I Jobs bok, hos Paulus i Rom. 9—11 och hos IV Esra finnes den 
form av theodicé, där det onda främst blir ej en brist utan ett lidande, 
som har Guds kärlek till korrelat, och där det ställer en fråga, så svår 
för alla fromma sinnen, att de, som Paulus, känna sig ej rå med 
meningen i livet, om de ej ständigt på nytt fördjupa sig i Guds kärleks- 
väsen och i kärlekens seger, sub specie aeternitatis, se lidandets upplös¬ 
ning. Denna form av theodicéen kunde Kant genom sin kritik ej na. 
La Grande Encyclopédie Vol. 30: 1183, art. Théodicée. 
