6 
ELIS MALMESTROM 
avgöra kunskapsfrågor av vetenskaplig art; vidare att hos Linné det 
sällan analytiskt, i allmänhet omedelbart eller intuitivt ådagalagda natu¬ 
rens kausalsammanhang, varigenom företeelserna skola förklaras, genom- 
brytes av ett behov att förstå dem, som tvingar den vetenskapliga stilen 
över i en religiös och omotiverat inför ändamålssynpunkten (teleologin); att 
naturforskningen för människan »raka vägen till kunskap om hennes Ska¬ 
pares majestät, allvishet, allmakt, allvetenhet och barmhärtighet, utan hvil- 
ken kunskap hon icke kan fullt njuta de förmåner, till hvilka hon av 
Gud blifvit skapad» 1 , enligt LlNNÉS egna ord; samt att Gud, något som 
visas på otaliga ställen, huvudsakligen bestämmes såsom vishet, och na¬ 
turen det, vari visheten uppenbaras. 
Och härmed skulle vi kunna vara inne på theodicéen, sådan den 
måste träda fram, då man vill hävda Guds vishet emot det i naturen av 
Linné ofta påpekade »allas krig mot alla», »där förnuftiga varelser un¬ 
der detta genomusla lifvet äro hotade med att blifva eländigt slaktade», 
så att människan, naturens åskådare, »hardt när blir uppretad och för¬ 
argad öfver att Gud, världsaltets byggmästare, behagat skapa en dylik, 
med så mycket elände belastad jord» 2 , »där de vackraste rosor förstöras 
av maskar» och »grymma djur med all ifver förfölja andra svagare» 2 . — 
Men vi kunna här endast visa på att Linné reder upp problemet på 
samma sätt som Leibniz. Vi se endels. Vi se »med flyktig blick» 2 . 
»Vi måste se längre in, och betänka, att skaparen styrer allting till 
en god ända» 3 , och att »den store Gudens Oeconomie är enahanda 
öfver hela verlden och lämpad till allas bästa i gemen'»*’ . Om vi således 
jämföra med varandra »alla hans verk, skall därav framgå ett helt, 
hvari ett sådant samband förefinnes mellan samtliga delarna, att om en 
enda av dem vore borta, det hela ej skulle ega bestånd» 5 . Detta är 
theodicéens typiska lösning. Då vi se i stort, finna vi fullkomlighet och 
harmoni. 
Men jag går över till Linnés Nemesisuppfattning. Det främsta 
dokumentet för denna är den tidigare nämnda samlingen anteckningar 
om Nemesis Divina. Dessa anteckningar, som Linné säkerligen vid 
många skilda tillfällen nedkastat, utgjorde råd till ende sonen, byggda 
på de erfarenheter Linné själv gjort. I det skick de nu föreligga förete 
de intet enhetligt och äro ej samarbetade till en enda framställning. 
Samma tankar varieras på många olika sätt och äro väl kända från 
Linnés förord till huvudarbetena, de akademiska avhandlingarna och 
( uriositas nat. i Skrifter utgivna av Kungl. Svenska Vetenskapsakademien, II: 263. 
2 A. a. s. 249. 
3 A. a. s. 30 (om Oeconomia naturse). 
4 A. a. s. 51 (kurs. av förf.). 
s A. a. s. 253 ( » » 2 ). 
