LINNÉS RELIGIÖSA ÅSKÅDNING 
7 
breven. Även om man fördenskull dock ej kan våga en datering, kan 
man dock med ledning särskilt av breven i många fall säga, från vilken 
tid en av de satser Linné upptecknat i Nemesisanteckningarna för ho¬ 
nom varit aktuell. Alldeles säkert har han skrivit på dem ända in i det 
sista, i varje fall t. o. m. år 1773. Omöjligt är väl däremot att säga, 
när han kan ha börjat att nedskriva dem, och om verkligen tanken på 
sonen varit det ursprungliga motivet. Reflexionen över den mänskliga 
sammanlevnaden torde väl starkast hos Linné ha vaknat med de 1751 
begynnande Stockholmsresorna. Detta år har nämligen drottning LOVISA 
ULRIKA tagit Linné i anspråk för ordnandet av sitt naturaliekabinett, och 
alltsedan dess är LlNNÉ ej så sällan vid hovet och i Stockholm. Fri¬ 
hetstidens kulturella missförhållanden ha ej undgått honom. För visso 
minns LlNNÉ en hel del från sin läkarpraktik i Stockholm 1738—1741. 
Det i naturens värld så klara ögat upptäcker mycket också i kulturens, 
men tanken har svårare att göra människolivet full rätt. Anteckningarna 
få dock ej betraktas som en moralisk avhandling, utan äro dokument 
över det mänskliga handlandet, sådant det är, och innehåller anvisningar 
till, hur det bör vara. I många fall hänvisas endast till känd och till¬ 
gänglig litteratur, som att vänta var ofta till bibeln, och i densamma 
mest till Job, Ordspråksboken och Predikaren, ibland till Jeremia och 
Psaltaren, men lika mycket till de apokryfiska skrifterna, vilka som be¬ 
kant stått under grekiskt inflytande, Jesu Syraks bok och Vishetens 
bok, båda påminnande om Ordspråksboken. Av de klassiska författarna 
anföras i synnerhet SENECA, inte heller det oväntat. Detta visar alltså 
Linnés beroende av föregående upplysningstider. 
Sådana Nemesisanteckningarna nu föreligga i den 1878 utgivna 
upplagan, kunna tre olika delar urskiljas; först en samling sentenser, ver¬ 
ser, aforismer och de nämnda hänvisningarna till bibeln, apokryferna och 
klassikerna (sid. r—21, 22—25), så ett utkast till Linnés uppfattning 
av friheten (sid. 21) och slutligen berättelser, sägner och exempel (sid. 
25—70). Hur belysande och originella berättelserna ur många synpunk¬ 
ter än kunna vara, — de utgöra belägg för vad sentenserna mer eller 
mindre klart uttrycka, — äro de ej i detta sammanhang av större vikt. 
Ett av de mer typiska exemplen må anföras: »Madame N. N. hade en 
piga; denna skulle bära upp en porcellinskål för trappan, men stupar och 
slår sönder henne. Madam blifwer som galen, bastionerar pigan först 
eländigt, sedan tager af hennes lön och kiöper en ny. Innan aftonen, 
då Madame skulle gå neder för samma trappa, snafvar hon och bryter 
benet af sig» 1 (kurs. av förf.). Madame N. N:s vrede är här omotiverad, 
ty det kan hända den bästa piga, ja, vem som helst att snava i en 
1 Anteckningar över Nemesis Divina (N. D.) s. 62. 
