8 
ELIS MALMESTROM 
trappa, då man bär en porslinsskål. Straffet är därför orättfärdigt och 
också alldeles för hårt. Madame N. N. har uppväckt »Nemesis, som ser 
och hör allt». Den moraliska jämvikten har blivit störd och dess väk¬ 
tare träder i funktion. Hämnden kommer. Madame N. N:s piga behöver 
intet själv göra. »Quos perdere vult Jupiter, dementat» 1 . Dem Jupiter 
vill förstöra, gör han galna. I själva det här emot pigan förvända sinne¬ 
laget ligger straffet, såsom växten i fröet, och väntar på utveckling, yt¬ 
terligare markerat av att olyckan med skålen och straffet för den orätt¬ 
visa bastionaden ske på samma ställe, trappan, på samma sätt, piga och 
matmor snava båda, och med snarlik följd, skålen går sönder och benet 
går av. Icke alltid förete exemplen en så god paralell som här. Men 
överallt är dock något av den gamla vedergällningens: »öga för öga, 
tand för tand, — — — sår för sår, blånad för blånad» (II Mos. 21: 
24—25), tron på att vakande makter sörja för, att den mänskliga sam¬ 
manlevnaden moraliskt betryggas. Dessa »vakande makter» operera i 
samband med den i människan inneboende rätts- och rättfärdighetskänslan, 
de stå emot övermod (stoicismens hybris), högfärd, otacksamhet, över¬ 
huvud allt trotsande: å den egna styrkan, och de belöna genom sinnets 
frid och ett framgångsrikt liv den ödmjuka och rättsinniga vandeln. En 
sådan ' vakande makt är LlNNÉS Nemesis. Men Nemesis å sin sida är 
intet annat än Gud själv i denna vedergällande funktion. Samma ut¬ 
tryck, som användas om Nemesis, användas om Gud själv. T. ex. »Gud 
ser och hörer allt» 2 , »Numen adest» 3 . Nemesis representerar dock en¬ 
dast en sida i LlNNÉS Gudsbegrepp, men den ger åt detsamma dess 
deistiska anstrykning. I många fall kan man nämligen sätta likhetstec¬ 
ken mellan Gratia — Fortuna — Fatum. De representera samma sak. 
De äro Guds »executores». Tanken på ödet har tydligen besvärat Linné. 
Men han gör ödet, Fatum, till Guds dom 4 , kanske nu bättre uttyckt med 
doms- eller rådslut, och talar också om det såsom »Guds executor» 5 . 
I Lachesis naturalis heter det på ett ställe: »Dei manus fata sunt, e 
quibus suspensa sunt omnia» 6 , med rätt personlig anstrykning, men så 
omedelbart därpå: »Fati aeterna lex ordinem rerum rorat» 7 , och alltså i 
senare fallet med tydlig hänvisning på, att det är fråga om en av deis- 
ternas »eviga», men dock av Gud givna lagar. Härmed underordnas 
ödet Gud, men behåller dock i mesta möjliga mån sin karaktär av öde. 
1 N. D. s. 20. 
2 N. D. s. 12 och 19. 
3 N. D. s. 2, 3, 12 och 18. 
4 N. D. s. 19. 
5 N. D. s. 9. 
Lachesis nat. Ups. 1907 s. 9. »Ödet är Guds händer, av vilka allt styres». 
A. a. s. 9. »Ödets eviga lag vänder tingens ordning». 
