LINNÉS RELIGIÖSA ÅSKÅDNING 
9 
Sedan är det bara att inse, något som Linné ofta upprepar, att »no- 
lentem trahunt, volentem ducunt fata» 1 , (mot vår vilja drager oss, med vår 
vilja leder oss ödet). Lyckan förhåller sig till Gud såsom ödet, men är 
ej olust- utan lustbetonad. Lyckan ger Gud, åt vem han vill. »Deus 
dat cui vult» 2 , men blott »de sachtmodiga» få behålla henne. Kommer 
förhävelse in, så är det ute med henne, och straffet blir dess hårdare, 
ju större lyckan varit. Man skall, enligt LlNNÉ, »försigtigt bruka lyckan» 3 . 
Ingen är lycklig före sin död 4 . Framförallt skall lyckan spira i tysthet 
och vårdas undan avundens blickar, ty fortuna är »gratia Dei» 5 (Guds nåd), 
som sträcker ut hundrade händer emot olyckan. Människan har valfrihet 5 , 
men sedan valet är träffat, träda fatum eller fortuna i verksamhet. Därför 
råder LlNNÉ sin son: »Gå sackta. De sacktmodige besitta landet» 5 , och: 
»Låt oss smyga och ej stånga oss genom verlden, modo ne audiat Ne¬ 
mesis» 6 (så att Nemesis ej må höra det). Man skall inte göra något vä¬ 
sen av sig. — Kan man alltså med stor rätt ofta sätta likhetstecken 
mellan gratia — fortuna —- fatum, så är detta ej möjligt mellan dessa 
tre eller Deus å ena sidan och natura å den andra. För panteism och 
mystik kan detta vara berättigat, och är det ofta. Men LlNNÉS uppfatt¬ 
ning är en annan. Kallar man den mystisk, kan man därmed endast 
mena irrationell, och om mystik i ordets strängare, teologiska bemärkelse 
kan ej alls vara tal. För panteismen har inte Linné sinne. FTan blev 
beskylld av teologerna för att »miscere — — Deum cum natura» 7 . Man 
kan förstå detta, om man tänker på LlNNÉS lätthet att få kausala och 
teleologiska synpunkter att sammanfalla, naturen och Guds, men det be¬ 
hövs ej mycket studium i LlNNÉS skrifter för att finna, att i det fall, 
då »natura» är lika med skapelsen, hålles den väl skild från »alla orsa¬ 
kers driffiäder och styresman, denna werldenes Herre och Mästare» 8 . 
LlNNÉ säger visserligen, att man kan kalla honom natur, »ty af honom 
är allting kommit» 8 , men just denna motivering visar, att han ej är det, 
som kommit av honom själv. (Och i det fall, då »natura» användes psy¬ 
kologiskt, är det, såsom det givna, underställt anima och ratio och be¬ 
tyder den lag i våra lemmar, som strider emot vår ande.) Natura är 
»lex immutabilis Dei» 9 , Guds oföränderliga lag, i skapelsen given, som 
1 Brev och skrivelser II: 258, N. D. s. 19 o. a. 
2 N. D. s. 14 o. a. 
3 Kollegieanteckningar i Diaetetiken, Ups. I 9°7 s - 2 4 x - 
4 Brev och skrivelser V: 150. 
5 N. D. s. 21, »förblanda Gud med naturen». 
6 N. D. s. 19. 
7 Lach. nat. s. 23. 
s Ur företalet till de senaste upplagorna av Systema nat., LlNNÉS övers. enl. 1 H. M. 
Fries: Linné II: 361. 
9 Lach. nat. s. 21, jfr. det synnerligen belysande stället Koll. ant. s. 19. 
