LINNE SOM PREDIKAN'I' 
43 
ken fågelns och fågeln rovdjurets. Ä andra sidan förtäres på slutet rov¬ 
djuret av rovfågeln, rovfågeln av masken, masken av örten och örten av 
jorden. »Menniskan, som alt vänder till sin nödtorft, blifwer ofta Rof- 
diurets, Roffoglens, Roffiskens, Matskens eller jordens föda. Så går alt 
i Kring.» 
Så övergår Linné till propositio eller framställningen av »huvud¬ 
saken» eller temat. Men först efter en lång divisio. 
1. Liksom alla varelser är också människan skapad för att tjäna andra. 
2. Men då den ensamme föga eller intet kan uträtta, måste män¬ 
niskan då hon tjänar andra begagna sig av andras hjälp. 
3. Den lem varmed människan skall tjäna andra är den med vil¬ 
ken hon övergår de andra djuren nämligen hjärnan (förnuftet). 
4. Men hon skall rätt använda sitt förnuft och det gör hon genom 
att rikta det på den omgivande naturen och därigenom pä naturens skapare. 
Huvudsaken eller temat blir sålunda att vi böra tjäna varandra med 
förenade krafter genom att rikta förnuftet på naturen. Härigenom få vi 
värt uppehälle, »förundra skaparens alvishet och almacht» samt få »det 
rätta nöje för siäl och sinne». 
Såsom synes är Linnés tal en »tematisk» predikan, d. v. s. den är 
skriven efter den regeln att efter exordiet skall följa ett ur texten häm¬ 
tat tema. 
I detta fall innehåller just texten en uppmaning till åhöraren eller 
läsaren att betrakta naturen, som genom sin byggnad visar, att det är 
»Herrens hand» som har skapat allt. 
Var och en av temats fyra delar är av Linné försedd med sin veder¬ 
börliga förklaring eller explicatio, bestående av exempel hämtade från 
naturen. Sedan hela temat blivit framställt kommer den allmänna för¬ 
klaringen. 
Hela naturen visar människan till Gud. Vänder man sig mot stjär¬ 
norna och betraktar dem med astronomens ögon, måste man förundra 
sig över huru högt en allsmäktig Gud satt sitt säte som styr sa oräkne¬ 
liga solar och jordar. Betraktar man som fysiker elementena, tänker 
man: »Ach store Gud hur full är verlden af tina äro.» Och rann¬ 
sakar man som mineralog, botaniker eller zoolog naturalierna, måste man 
utbrista: »Ach hur ser jag i hvar trå Guds al visa finger.» 
Emellertid, säger Linné, bleve han alltför »långsam», om han nu 
bjöde till att tala om allt vad naturen lägger för ögonen pa hela jord¬ 
klotet. Han inskränker sig därför till att »på en liten stund ga in i den [lilla 
och täcka] 1 Lunden, i hvilken Naturen inneslutat de minste kräken». I in¬ 
sekterna »kan vi finna de störste Naturens mästerstycken. Desse 
prisa, fast med stum mun, högre sin Alvisa Skapare än alle de andre ting». 
1 [] saknas i i:a uppl. 
