44 
JORAN SAHLGREN 
Förklaringen till temat i dess helhet hämtar Linné sålunda ur in¬ 
sekternas värld på samma sätt som yrkespredikanten med bibelspråk och 
exempel hämtar sina dicta probantia ur den heliga skrift. 
Ju mera märkvärdiga insekterna äro i skapnad och levnadssätt, 
dess mera bevisa de för Linné Guds outgrundeliga vishet och allmakt. 
Ett typiskt exempel må anföras. 
»Ser Kräftan, (Cancer) som är ett med de störste inseeter (då Hum¬ 
meren inräknas), hur hon har oräknelige ägg i sitt lif, men efter nogra 
dagar alla äggen utvärpte hängandes under hennes stiert; Hannen der 
emot har tvänne Kiärleks pilar, det intet Fyrfotat Kreatur, ingen Fogel 
eller fisk fått. Ser hur den kräftan man Eremit kallar upsöker ödelagde 
Snäckehus, dem inkryper och bebor, at des hudlösa Svants, om hvilken 
hon rädd är som biörnen, ej må skadas af utvärtes våld; rullar altså med 
sig detta lånta hus, som Diogenes sitt fat.» 
I samma stil fortsättes sida för sida, tills helt tvärt tillämpningen 
eller applicatio kommer. 
»DESSE äro altså de Guds värk i hvilkas åskådande vi oss öfva skole. 
DESSE värkan af den Gudomliga konsten och machten, på hwilka 
vi böra anwända våra ledige timmar, 
Gud har ju fördt oss hit i verlden, som är pä så oändeliga sätt be- 
prydd. Han som gifvit oss ögon at detta se, har ock der med befalt 
oss betänka hvad vi se. 
TÖRS iag altså säga at den försmädar Guds Lag, som säger at 
denna kunskap är onödig, ty den mig skapat har ock skapat dem. 
LÅT oss använda den tid, andra förslösa på giästbod, spel, dryck 
och prat, at endast se desse Släckter an, så skal tiden oss vara nogsam 
tilräckelig. Wi hafva ei fått kort lif, men giort det kort. 
MENNISKIAN är och derföre skapad at hon skulle beskoda skaparens 
Wärck, och då hon admirerade Creaturet ock 1 där igenom ärkiänna des 
mästare, här besynnerligen( där 
Inga underwärk äro större än de minste.» 
Dessa unders »kiännande föra oss til Skaparen, til oss sielf, til vår 
näring ock uppehälle.» 
Tillämpningen skall enligt PONTOPPIDAN (s. 276) vara predikans slut 
eller epilogus. Den skall för åhörarna vara ett »hjälpmedel, at dels göma i 
minnet, dels känna i hjärtat och samwetet, en blifwande kraft af det ord de 
hafwa hört». Här passa inga djupsinniga och kallsinniga resonemanger, 
säger PONTOPPIDAN (s. 292). I applicatio måste affekterna »upwäckas, wil- 
jen bestormas och hela hjärtat angripas och dragas af rätt närarörande ord». 
Man kan medge, att Linnés avslutning väl fyller kravet på den evange¬ 
lisk-lutherska applikationen. 
1 Uppl. 3 har at i stället för ock. 
