UNNE SOM PREDIKANT 
53 
ligen med silfwerklara strimor, at man icke kan se sig mätt therpå, hon 
går, likasom en liten sol, framför solen, och är en prydnad på hela fästet. 
Så war siälen för fallet full med gudomeligit lius, — —; hon lyste med 
sina gåfwor framför alla andra synliga Creatur; hon war förenad med sin 
Skapare, och war ett skapadt beläte af hans herlighet; hon war englarnas 
och alla Creaturs glädie. Men ach thy wärr? hwad för en gräselig för¬ 
ändring hafwer hon lidit! hennes lius och klarhet är förwänd i mörcker,-. 
Hon är thy wärr! genom synden af Guds beläte blefwen diefwulens be¬ 
läte, af englarnas lust theras fiende och wämjelse, af en Kunglig Prin¬ 
ces sa en trälinna, af en kysk Brud en gemen lös sluna, af thens H. Andas 
tempel ett swinehus och helwetis andars herberge! Huru ästu af Him* 
melen fallen, tu sköna morgonstierna?» 
Att Linné läst SCRIVERS Själaskatt står utom allt tvivel. 1 Scrivers 
poesimättade, delvis rytmiska språk synes rent av ha varit en förebild för 
Linné. Vi få här ännu en parallell med BELLMAN, som var lika för¬ 
trogen med SCRIVER som med Arndt. Ett av hans första arbeten var 
hans sammandrag av SCRIVERS Själaskatt tryckt 1761. 
De predikningar som höllos av Linnés samtida gingo säkerligen i 
regel i Arndts och SCRIVERS anda. Så predikade Jesper SWEDBERG 
(*j* 1 735 )> Linnés samtida de berömda predikanterna ANDERS Båld (J* 175 0 , 
Sven Balter (f 1760), Anders Nohrborg (f 1767) och många andra. 
Swedberg, som var teol. professor i Uppsala 1692—1703, skriver i sin 
Ungdoms Regel och Ålderdoms Spegel (s. 460), att han näst bibeln ingen 
kosteligare och nyttigare bok hade i sitt »libri» än SCRIVERS Selenschatz. 
I företalet till hans Gudz Barnas Heliga SabbatsRo är »den anderike JOHAN 
Arnd» den ende teolog som nämnes. 
SVEN ByELTER, Linnés samtida i Uppsala, blev student där 1730 
och kallades 1738 av Linnés beskyddare Olof CELSIUS till domkyrko- 
adjunkt i Uppsala. Han utövade här som predikant ett ofantligt infly¬ 
tande. Lekte och lärde strömmade till för att höra honom. Hans pre- 
dikostil blev prästkandidaternas mönster. 
En föreställning om B.ELTERS språk ger följande skildring av Jesu 
frestelser i öknen (En Stridande och Segrande Christen, Sthm 1748, s. 11). 
»Dyre Frälsare, huru ömkelig war dock tin lefnad i thenna öknen! 
Såg tu wäl något löfrikt trä, under hwars grenar tu kunde hwila tig, eller 
någon dal, i hwilkens blomster-famn tu med nöje matte anförtro tina 
matta lemmar? Hörde tu den liufwa foglasång, som på wissa årstider 
upfyller marken, och förskingrar the ängsligas tankar? Eller kände tu 
någon förfriskning af the behageliga wår-wädren? Ach! sielfwa tiden 
tyckes hafwa warit tin fiende, och tu måste försöka the olägenheter, som 
1 Den av Linné i talet om »Märkvärdigheterna» (uppl. 3' använda paragrafindelningen 
erinrar om den i Scrivers Själaskatt 1723—24 använda. 
