LINNÉ OCH FLORA UPSALIENSIS 
61 
Exkursionerna ingingo som ett viktigt led i Linnés undervisning 
och bidrogo i ej ringa mån till den enastående popularitet, som denna 
erhöll. Ledarens entusiasmerande undervisningsförmåga kom här till sin 
bästa rätt, och hela hans personlighet torde sällan ha framträtt klarare 
än när han här inför täta åhörarskaror uppträdde som naturens tolk. 
Hur det tillgick under en dylik utfärd är ofta omtalat, men vi 
kunna ej neka oss att här återge LlNNÉS egen skildring: »Då han årli¬ 
gen botaniserade sommartiden, hade han ett par hundrade Auditores, 
som samlade örter och insekter, anställde observationer, sköto fåglar, 
förde protokoll. Och sedan de ifrån morgonen kl. 7 till aftonen kl. 9 
onsdagar och lögerdagar botaniserat, återkommo de i staden med blom¬ 
ster i hattarna, samt med pukor och valdthorn följde sin anförare till 
o 
Trädgården igenom hela staden. Atskillige så utländingar som Herrar 
ifrån Stockholm bevistade LlNN/El exkursioner. Men ock just nu [1748] 
hade vetenskapen kommit till sitt högsta.» — Att »ett mångfaldigt Vivat 
Linnceus! slöt dagens nöjen» behöver ju knappast tilläggas. 
»Herbationes» försiggingo, till antalet 8 per år, huvudsakligen un¬ 
der våren och försommaren, efter viss route till olika platser i stadens 
omgivningar. Närmare upplysningar finner man i nyssnämnda lilla av¬ 
handling, där alla besökta lokaler uppräknas. Det kan vara onödigt att 
här ingå på detaljerna. Vare nog sagt, att de åtta exkursionerna gingo 
åt alla väderstreck intill 72 ä 1 mil från staden. En särställning intog 
den åttonde, »Herbatio jumkilensis», som tog två dagar i anspråk. Till 
Jumkils kyrktrakt, i 72 mil nordväst om Uppsala, åkte man i vagnar och 
höskrindor, och från denna utgångspunkt vandrade man nästa dag ige¬ 
nom den stora obygden Ulleråkers allmänning, som än i dag har samma 
vildmarkskaraktär med »mörk och ödslig skog», hiskliga stenrammel 1 
och djupa träsk — de sedan LlNNÉS dagar botaniskt vittbekanta Jum- 
kilskärren. 2 
Om sålunda strapatser ej saknades, var det i alla fall munterhet 
och fröjd som utmärkte dessa exkursioner, vid vilka allvar och gamman 
trivdes väl samman. Det var en ungdomsglad och road skara, som följde 
sin anförare — däri överensstämma skildringarna. Då, liksom i våra 
dagar, nådde väl glädjen sin höjdpunkt vid de raster, då matsäcken an¬ 
greps, eller när man blev inbjuden till någon av LlNNÉS vänner på de 
1 Jfr LlNNÉS ovan citerade uttryck: »den stenigaste ort som var i Sverige», vilket 
jag förmodat hänföra sig till denna trakt. 
2 Linnés vandringsroute genom denna vildmark -— kanske f. ö. ej vid alla tillfallen 
densamma — låter väl nu ej i detalj fastställa sig, men kan antagas i stort sett ha följt den 
stig, som från Örnsätra i Jumkil leder till Lingonbacka i Järlåsa socken. Denna stig kallas 
än i dag bland ortsbefolkningen »LlNNÉS väg», och en plats, där stigen korsar en liten bäck- 
däld (V4 mil från Lingonbacka), bär namnet »Studentvilan» — i sitt slag unika minnen från 
den linneanska eran. 
